Справа № 576/3333/25
Провадження № 2/576/222/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Глухів
Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого судді   Сапона О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:
АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №851040 від 09.09.2021 у розмірі 96 191,50 грн та судових витрат.
Заявлені вимоги мотивує тим, що 09.09.2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №851040, відповідно до умов якого відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , надано кредит в сумі 50 000 грн строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією, процентна ставка за встановленим кредитним лімітом – 0,22%. Кредит надається шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.
Відповідач не виконав умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 04.11.2025 має заборгованість в сумі 96 191,50 грн.
Ухвалою судді Глухівського міськрайонного суду міста Сумської області Усенко Л.М. від 30.12.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позовну заяву.
14.01.2026 від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що:
- до позовної заяви не додано доказів на підтвердження, що відповідач розумів та ознайомився з Публічною пропозицією та тарифами, на які посилається позивач, підписуючи заяву про приєднання, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зазначених у позовній заяві розмірах і порядку нарахування, а також доказів щодо розміру встановленого кредитного ліміту по рахунку позивача;
- надані позивачем примірники публічної пропозиції в АТ «Таскомбанк» при наданні банківських послуг щодо карткового продукту «Sportbank» не містять підпису відповідача на них про ознайомлення саме із цією редакцією тарифів та умов обслуговування, а також не надано і підписаного відповідачем паспорта споживчого кредиту;
- позивач не надав доказів, які б відповідали вимогам щодо платіжних документів та підтверджували факт перерахування відповідачу суми кредиту на зазначену в договорі картку, дату їх отримання, що унеможливлює перевірку правильності проведеного розрахунку заборгованості, тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача, а також сума відсотків є доведеними;
- розрахунок заборгованості не є належним доказом надання відповідачу кредитних коштів та наявності заборгованості, оскільки сам розрахунок є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавались в дійсності кошти позичальнику, чи він дійсно користувався ними. Розрахунки є документами, що створені самим позивачем, а тому інформація в ньому за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач;
- сплачені відповідачем кошти в сумі 83 055,51 грн не були враховані позивачем;
- вимоги в позовній заяві є некоректними, оскільки при складені зазначених в позовній заяві сум 50 000 грн та 41 191,50 грн виходить 91 191,50 грн, а не 96 191,50 грн;
- до позову не долучено доказів щодо розміру встановленого кредитного ліміту по рахунку позивача, а розрахунки не містять інформації про дату та розмір встановленого кредитного ліміту та умови його використання;
- відсотки за користування кредитом нараховані поза межами строку дії кредитного договору.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 26.08.2026 справу розподілено судді Сапону О.В.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступне.
08.09.2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 підписано заяву №851040 про приєднання до публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту „Sportbank”.
Згідно заяви №851040 відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , надано послуги кредитування рахунку та встановлено ліміт кредитування рахунку в межах максимальної суми загального ліміту кредитування для вказаного продукту, що складає 100 000 грн (а.с.14-17).
Позивач на обґрунтування своїх доводів надав суду копію Заяви-Анкети від 08.09.2021 з підписом ВЦП відповідача, Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту „Sportbank”, затверджену Рішенням Правління АТ „Таскомбанк” від 15.06.2021 (а.с.9-12), де зазначено строк кредитування – 12 місяців з автоматичною пролонгацією, цільове призначення кредиту – на споживчі потреби, та картку „Sportbank” (а.с.19-23).
Згідно довідки АТ „Таскомбанк” ОСОБА_1 з 09.09.2021 є власником поточного рахунку у гривні № НОМЕР_1 , який відкритий до Заяви-Анкети №851040 з номером Кредитного договору №002/11545491-SP від 09.09.2021, № картки НОМЕР_2 , відкритого в АТ „Таскомбанк” (а.с.13).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №002/11545491-SP від 09.09.2021 року станом на 04.11.2025 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 96 191,50 грн., з яких 50 000 грн - заборгованість по тілу кредиту, 46 191,50 грн - заборгованість за процентами (а.с. 30).
Відповідачу була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, проте вона була залишена відповідачем без виконання (а.с.21). 
Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, а також наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок є обгрунтованими, підстави не довіряти його змісту - відсутні.
Відповідач не заперечує факту підписання кредитного договору №002/11545491-SP та отримання кредитних коштів, однак стверджує, що позивачем не доведений факт перерахування йому 50 000 грн за вказаним договором та не надає жодної інформації про сплату/несплату ним кредиту. В свою чергу позивач вказує, що умови договору щодо сплати тіла кредиту та процентів залишаються невиконаними, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію, а також наданих сторонами доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Судом встановлено, що між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 підписано заяву №851040 про приєднання до публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту „Sportbank”. Згідно заяви №851040 відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , надано послуги кредитування рахунку та встановлено ліміт кредитування рахунку в межах максимальної суми загального ліміту кредитування для вказаного продукту, що складає 100 000 грн. На підставі такого договору відповідачем 09.09.2021було отримано кредитні кошти в сумі 50 000 грн, які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів, але в порушення умов договору не зробив цього.
Сторонами не заперечується факт укладання договору та його умови. В той же час відповідач заперечив факт видачі йому кредитних коштів.
Надаючи оцінку обставинам щодо належного виконання кредитором свого обов`язку з надання кредитних коштів відповідачу на підставі кредитного договору суд виходить з наступного.
Згідно з п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
09.09.2021 АТ «Таскомбанк»здійснило платіж на банківську картку, яка вказана сторонами в п.п. 1.2.2 кредитного договору в сумі 50 000 грн, що підтверджується як розрахунком заборгованості та повідомленням-вимогою, так і не заперечується самим відповідачем. Тому суд приходить до висновку, що такий переказ був вчинений саме на виконання обов`язку кредитора з видачі відповідачу кредитних коштів на підставі кредитного договору.
В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У постанові від 30.05.2024 у справі № 229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів.
Відповідач у своєму відзиві хоча прямо і не заперечував факт отримання кредитних коштів, але стверджував про недоведеність цього факту позивачем. Натомість системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у його відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію.
В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав жодних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема не надав виписки по банківському рахунку, а також, що він звертався до суду із позовами про визнання недійсним кредитного договору або до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій тощо. Відтак доводи ОСОБА_1 про невиконання позивачем обов`язку з видачі кредитних коштів відповідачу є необґрунтованими.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт видачі відповідачу кредитних коштів на підставі кредитного договору в сумі 50 000 грн, що мало місце 09.09.2021. При цьому сторонами не заперечується та обставина, що відповідач не здійснював своєчасно та в повному обсязі платежів на виконання своїх договірних зобов`язань перед позивачем. Отже цілком обґрунтованими є доводи останнього про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Також позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по процентам (в тому числі прострочених).
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного позивачем, станом на 04.11.2025 відповідач мав заборгованість в сумі 50 000 грн за тілом кредиту, 46 191,50 грн по відсотках за користування кредитом (а.с. 23-30).
Натомість відповідач посилається на те, що позивачемне були враховані сплачені відповідачем кошти в сумі 83 055,51 грн, однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач має заборгованість за процентами в сумі 129 247,01 грн, позивач просить стягнути 46 191,50 грн (129 247,01 - 83 055,51), тобто сплачена відповідачем сума коштів на погашення заборгованості по відсоткам врахована позивачем. Тому доводи відповідача в цій частині спростовуються розрахунком заборгованості, а факт внесення відповідачем платежів на погашення кредитної заборгованості лише підтверджує факт отримання таких коштів та користування ними.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідач отримав кредитні кошти за кредитним договором, однак свої зобов`язання за таким договором належним чином та у визначені сторонами строки не виконав, порушивши умови договору, у зв`язку з чим має прострочену заборгованість перед позивачем в розмірі 96 191,50 грн (з яких 50 000 грн тіло кредиту, 46 191,50 грн проценти за користування кредитом), то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Одночасно, суд зазначає, що вимоги в позовній заяві є коректними і відповідають розрахунку заборгованості, оскільки при складені суми тіла кредиту 50 000 грн та суми процентів 46 191,50 грн виходить 96 191,50 грн, які і просить стягнути позивач.
Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн (а.с. 33), які відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі наведеного, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263 – 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. С.Петлюри, 30, ЄДРПОУ 09806443) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ТАСКОМБАНК» 96 191,50 грн заборгованості за кредитним договором №002/11545491-SP від 09.09.2021, з яких 50 000 грн - заборгованість по тілу кредиту, 46 191,50 грн - заборгованість по відсоткам.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ТАСКОМБАНК»  2422,40 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 14 вересня 2026 року.
Суддя О.В. Сапон