СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 серпня 2026 року Справа № 480/240/26
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/240/26 
за позовом  ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової винагороди із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) за періоди 24.02.2022 по 26.04.2022, з 12.09.2024 по 22.09.2024, з 10.10.2024 по 14.10.2024 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) за періоди 24.02.2022 по 26.04.2022, з 12.09.2024 по 22.09.2024, з 10.10.2024 по 14.10.2024 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з жовтня 2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_2 , а з 7 травня 2021 року у ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України №257, 01.12.2025 року припинено (розірвано) контракт про проходження позивачем військової служби та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України 526 від 13.10.2025, позивач в період з 24.02.2022 по 26.04.2022, з 12.09.2024 по 22.09.2024, з 10.10.2024 по 14.10.2024 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у м. Лебедин Сумського району, с. Боромля, Охтирського району Сумської області, м. Лиман Краматорського району Донецької області, АДРЕСА_1 рф. Сумарно 74 дні.
05.01.2026 року адвокатом позивача був направлений адвокатський запит щодо того чи подавався рапорт стосовно ОСОБА_1 , 1999 р.н. щодо нарахування та виплати йому додаткової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень або винагороди, яка виплачується пропорційну часу проходження військової служби з розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення бойових дій відповідно до постанови КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану”, якщо так, то надати інформацію стосовно етапу розгляду даного рапорту.
12.01.2026 року ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України надав письмову відповідь, згідно якої підстави для нарахування та виплати винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану” відсутні, оскільки ОСОБА_1 на даний час військову службу не проходить.
Вважаючи відмову безпідставною та такою, що суперечить вимогам постанови КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану”, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями даний позов розподілено судді Воловику С.В.
Ухвалою суду від 21.01.2026 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, відповідно до абзацу 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. грн.
Враховуючи, що одна з умов, визначених абзацом другим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153, а саме: проходження військової служби по теперішній час, у випадку позивача не дотримана, у військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для призначення та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн грн.
Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 58).
У зв`язку з відрахуванням ОСОБА_2 зі штату Сумського окружного адміністративного суду на підставі Указу Президента України № 164/2026 від 24.02.2026 та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 за № 11-ОС та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено судді Прилипчуку О.А.
Ухвалою суду від 11.03.2026 прийнято справу до свого провадження, розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Копію ухвали направлено учасникам справи.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що відповідно до довідки № 57 від 09.01.2026 старший солдат ОСОБА_1 перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України ІНФОРМАЦІЯ_2 з 07.05.2021 по 28.11.2025, на військовій службі з 30.05.2019 (а.с. 37).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №257 від 01.12.2025 року припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби ОСОБА_1 (звільнений наказом №52 о/с від 21.11.2025) та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення (а.с. 13-14).
Відповідно до довідки № 9 від 09.01.2026 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, позивач в період з 24.02.2022 по 26.04.2022, з 12.09.2024 по 22.09.2024, з 10.10.2024 по 14.10.2024 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у м. Лебедин Сумського району, с. Боромля, Охтирського району Сумської області, м. Лиман Краматорського району Донецької області, с. Серебрянки Бахмутовського району, Донецької області, АДРЕСА_1 рф (а.с.39-40).
05.01.2026 року представником позивача був направлений адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, в якому просила повідомити чи подавався рапорт стосовно ОСОБА_1 , 1999 р.н. щодо нарахування та виплати йому додаткової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень або винагороди, яка виплачується пропорційну часу проходження військової служби з розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення бойових дій відповідно до постанови КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану”, якщо так, то надати інформацію стосовно етапу розгляду даного рапорту (а.с. 7-12).
Листом № 40/51/12-П-2-Аз від 12.01.2026 року відповідачем повідомлено представника позивача, що підстави для нарахування та виплати винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану” відсутні, оскільки ОСОБА_1 на даний час військову службу не проходить (а.с. 22-31).
Вважаючи відмову такою, що суперечить вимогам постанови КМУ № 153 від 11.02.2025 року “Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації та проходження окремими категоріями громадян України військової служби у ЗСУ під час воєнного стану”, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX “Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні”, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.
На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частин другої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ (у редакції закону станом на час призову позивача на військову службу) передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №153, якою погоджено пропозицію Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (експериментальний проект) (далі Постанова №153).
Зазначена постанова набрала чинності 13 лютого 2025 року.
Так, пунктом 3 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) встановлено, що: 1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби; 2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони; 3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Абзацом 2 пункту 4 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Абзацом 4 пункту 4 Постанови №153 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України №387 від 01 квітня 2025 року та №942 від 30 липня 2025 року) передбачено право військовослужбовців, зазначених в абзаці другому пункту 4 Постанови №153, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, на виплату їм одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі, який визначається пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Отже, наведеними приписами визначена сукупність умов для набуття військовослужбовцем права на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн, включаючи і винагороду за безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153.
Так, на виплату зазначеної винагороди можуть претендувати громадяни України, які:
- входять до числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- на момент набрання чинності Постановою №153 не досягли 25 років і були прийняті або призвані на військову службу під час введення в Україні воєнного стану;
- на момент набрання чинності Постановою №153 продовжували проходження військової служби у військових званнях рядового або сержантського складу, незалежно від виду служби;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Отже, однією з умов для виплати одноразової грошової винагороди є перебування особи, яка претендує на таку винагороду, у статусі військовослужбовця станом на 13 лютого 2025 року - дату набрання чинності Постановою №153.
Як свідчать встановлені судом обставини цієї справи, позивач наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №257 від 01.12.2025 року звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення, тобто станом на 13.02.2025 року позивач був військовослужбовцем у розумінні положень Постанови №153.
Відтак, оскільки станом на день набрання чинності Постанови №153 позивач проходив військову службу і вважався діючим військовослужбовцем, то він за приписами абзаців 2, 4 пункту 4 Постанови №153 (як в редакції, яка діяла на момент набрання чинності Постановою №153, та і в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до відповідача із заявою про виплату винагороди), вважається особою, яка має право на нарахування й виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі, визначеному пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Таким чином, відмова відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень - є протиправною.
Щодо визначення відповідачу обов`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду відповідно до Постанови № 153, суд зазначає наступне.
Відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови № 153, виходив з того, що така винагорода виплачується військовослужбовцям, які після набуття чинності постановою № 153 проходять (продовжують проходити) військову службу.
Тобто, відповідач не проводив перевірку умов нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, визначених пунктами 3,4 Постанови № 153, що є його дискреційними повноваженнями а саме: безпосередню участь позивача у бойових діях, строк його участі в бойових діях.
Фактично відповідач відмовився розглядати заяву позивача та досліджувати всі підстави, які повинні бути дотримані військовослужбовцем на час подання відповідної заяви для отримання відповідної виплати.
Також суд зауважує, що для отримання такої одноразової грошової допомоги пунктами 3, 4 Постанови № 153 визначені певні критерії, серед яких: проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців, або які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою.
Однак, перевірку цих ознак відповідач не проводив, що є його дискреційними повноваженнями, тому способом захисту прав позивача не може бути визнано зобов`язання відповідача виплатити одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1/6 від одного мільйону гривень, передбаченої постановою КМУ від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», а відповідача необхідно зобов`язати повторно розглянути відповідну заяву позивача.
Відповідно до пункту 4 частини другої та частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача лише за умови, що:
позивач виконав усі вимоги закону для отримання відповідного рішення;
орган влади не має дискреції, тобто не має права обирати між кількома варіантами поведінки.
Якщо ж для вирішення питання орган влади повинен здійснити оцінку документів, перевірити їх відповідність, витребувати додаткові відомості, усунути розбіжності або використати інші інструменти, що належать до його компетенції, суд не вправі підміняти собою адміністративний орган, а має лише зобов`язати його розглянути заяву та ухвалити відповідне рішення.
Така позиція є усталеною і узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14 та від 22 квітня 2014 року у справі № 21-484а13, та у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі №520/12333/21, від 09 травня 2024 року у справі №580/3690/23, від 08 грудня 2025 року в справі №420/13975/24.
Як зазначено судом вище, для отримання такої одноразової грошової допомоги пунктами 3, 4 Постанови № 153 визначені певні критерії, серед яких:
- проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій),
- строк, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025), виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
Крім того, в разі, якщо позивач безпосередньо брав участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, то винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Однак, перевірку цих ознак відповідач не проводив, що є його дискреційними повноваженнями, тому способом захисту прав позивача не може бути визнано зобов`язання відповідача виплатити одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі один мільйон гривень, передбаченої постановою КМУ від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», оскільки такі вимоги є передчасно заявленими, а відповідача необхідно зобов`язати повторно розглянути відповідну заяву позивача та прийняти вмотивоване рішення по суті заяви.
Решта доводів та заперечень учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
В даному випадку, суд, дослідуючи виключно підстави для відмови у виплаті, враховує, що у листі № 40/51/12-П-2-Аз від 12.01.2026 року відповідач безпідставно відмовив позивачу у відповідній виплаті, із посиланням на те, що позивач не проходить (продовжує проходити) військову службу.
Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91) вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
У рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та відповідно до ст. 9 КАС України обрати належний спосіб захисту порушеного права та визнати протиправною відмову відповідача, викладену в листі № 40/51/12-П-2-Аз від 12.01.2026, у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 N 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.01.2026 про здійснення йому виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», та прийняти вмотивоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків суду.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії –задовольнити частково .
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, викладену в листі № 40/51/12-П-2-Аз від 12.01.2026, у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 N 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) від 05.01.2026 про здійснення йому виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», та прийняти вмотивоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків суду.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя   О.А. Прилипчук