ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/8267/25	

Головуючий суддя І інстанції - Бухтіярова М.М.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),
суддів: Чередниченка В.Є., Шальєвої В.А., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 в адміністративній справі № 160/8267/25 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В: 
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі про відмову ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі здійснити реєстрацію місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без згоди батька.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 року закрито провадження в адміністративній справі.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовні вимоги не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, тому як відносини мають характер приватноправових.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вказує, що зазначені вимоги належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , видного 29.05.2012 Софіївським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
18.05.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини – « ОСОБА_6 ».
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 13.11.2012 відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданого 18.06.2014 відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 11.03.2025, зареєстроване місце проживання дітей, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з 30.07.2021: АДРЕСА_2 .
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2024 по справі № 193/2011/23 (провадження №2/193/124/24) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований 18.05.2012 виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, за актовим записом №4, - розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище « ОСОБА_8 ».
05.06.2024 ІНФОРМАЦІЯ_5 надіслано сповіщення про зникнення безвісти сержанта ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 під час ведення бойових дій поблизу н.п. Андріївка, Бахмутського району, Дніпропетровської області.
11.03.2025 ОСОБА_1 звернулась до Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі із заявами про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), в яких просила вчинити реєстрацію місце проживання дітей, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за адресою матері з одночасним зняттям із зареєстрованого місце проживання.
11.03.2025 Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб у Металургійному районі було відмовлено у зміні місця реєстрації дітей у зв`язку з відсутністю згоди батька.
Не погодившись із відмовою відповідача у зміні місця реєстрації дітей без згоди батька, позивач звернулась до суду з вимогами про визнання протиправною відмови та зобов`язання відповідача зареєструвати дітей за її місцем проживання.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною першою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їхнього виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Отже під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Частинами першою та другою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Така правова позиція була неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/3620/17, від 04 грудня 2019 року у справі №820/212/18, від 19 лютого 2020 року у справі №161/20662/18, у яких Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та скасування (зняття) з реєстрації місця проживання не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 522/20762/19, позовні вимоги у якій стосувалися визнання протиправними дій Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання, розглянуті в порядку цивільного судочинства.
Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги положеннями Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». На переконання позивача, відповідач вийшов за межі своїх повноважень та діяв не у спосіб, передбачений законодавством, чим порушив права та інтереси, неправомірно відмовивши у наданні послуги з реєстрації зміни місця проживання дітей без згоди батька.
Відтак, в цьому випадку позивач не погоджується з позбавленням права зміни місця реєстрації дітей без згоди їх батька, тобто спір стосується права користування житловим приміщенням, відповідно має приватноправовий характер.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 27 липня 2023 року в справі № 420/13945/22.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.
Реалізація права одного з батьків на зміну задекларованого/зареєстрованого місця проживання малолітньої або неповнолітньої дитини в адміністративному порядку без згоди іншого з батьків є неможливою у разі наявності між ними спору щодо визначення місця проживання дітей та/або порядку здійснення батьківських прав.
Відмова органу реєстрації у вчиненні реєстраційних дій за відсутності згоди батька фактично є похідною від невирішеного між батьками спору щодо визначення місця проживання дітей та права користування житловим приміщенням за новою адресою. Оскільки батько малолітніх дітей наразі має статус зниклого безвісти за особливих обставин, його згода не може бути отримана в загальному порядку, а питання визначення місця проживання дітей з одним із батьків або надання дозволу на реєстрацію їхнього місця проживання без згоди батька підлягає вирішенню виключно в порядку цивільного судочинства, в тому числі шляхом встановлення відповідних юридичних фактів.
Частиною п`ятою статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи наведений висновок Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права при визначенні юрисдикції спору про оскарження рішень про зняття з реєстраційного обліку особи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 в адміністративній справі №160/8267/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва