Справа № 161/9270/24 | Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/18/26 | Доповідач: Карпук  А. К.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року в складі судді Присяжнюк Л. М.,-
В С Т А Н О В И В :
В травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на дитину посилаючись на те, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року ухвалено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, в розмірі – 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 10.11.2023. На даний час донька проживає з позивачкою, однак її доходу не вистачає на забезпечення належного утримання доньки. Відповідач проходить військову службу в Збройних Силах України і має можливість сплачувати більше коштів на утримання спільної доньки.
Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, тому присуджений судом розмір аліментів є недостатнім, а рівень витрат постійно зростає.
Просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року та стягувати з відповідача аліменти в часті в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання рішенням законної сили і до досягнення повноліття дитини.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року позов задоволено.
Постановлено змінити спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлений рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року у справі № 161/19731/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частці у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання рішенням суду про зміну способу стягнення аліментів законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року заяву представника позивача  ОСОБА_1  – Татарин В.М. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №161/9270/24 - задоволено частково. Постановлено стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  понесені нею судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. В решті заяви відмовити.
Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надала доказів того, що за шість місяців з дня стягнення аліментів в неї змінився матеріальний стан чи погіршився стан здоров`я дитини. Те, що відповідач є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. Відповідач не несе відповідальності за невчасне перерахування військовою частиною аліментів на утримання дитини, так як військові частини на даний час є мобільними, місцезнаходження їх може змінюватися і це може призвести до затримки перерахування аліментів на рахунок виконавчої служби. Позивачем не підтверджено належними доказами зміну матеріального стану платника аліментів та збільшення його доходів, які мали місце за період з часу з моменту постановлення рішення суду про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та станом на час звернення до суду з даним позовом.
Визначений рішенням суду розмір стягуваних аліментів перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що в повній мірі забезпечує інтереси дитини.
Позивач не скористалася своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у даній справі є 14.08.2026, тобто дата складення повного судового рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Судом встановлено, що у сторін є двоє дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року було ухвалено стягувати з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, в розмірі – 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 10.11.2023.
Син періодично проживає в батька, тому позивачка не зверталася до відповідача з позовом про стягнення з нього аліментів на сина.
Із довідки № 8 від 16.10.2023 вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в гуртожитку № 6 Волинського національного університету імені Лесі Українки за адресою: АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 відповідно до наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 27.09.2023 №226 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (що підтверджується довідкою довідки №413 від 03.09.2024).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 №1740 від 03.09.2024 про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням відповідач ОСОБА_6 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , та його заробітна плата становить: в лютому 2024 року – 123 746,30 грн., в березні 2024 року – 144 266,79 грн., в квітні 2024 року – 123 746,30 грн., в травні 2024 року – 166 649,52 грн., в червні 2024 року – 63 079,63 грн., в липні 2024 року – 110 197,91 грн. 
Звернувшись до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивач вказала, що розмір аліментів, який раніше визначений рішенням суду, на даний час не достатній для утримання дитини, тому враховуючи наявність у неї права вибору способу стягнення аліментів, відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України, просила змінити спосіб стягнення аліментів. 
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
В частині першій стаття 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Разом з тим, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.
Ураховуючи викладене, виходячи з положень ст. 182, ч. 1 ст. 192 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Тобто перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, а тому отримання аліментів в більшому розмірі ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку не заборонено законом та буде відповідатиме якнайкращому інтересу дітей.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Розмір аліментів на дитину в умовах воєнного стану має бути більш ніж достатнім, оскільки діти є найбільш вразливими та потребують додаткових фінансових ресурсів через зростання цін та погіршення життєвих умов.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.
При вирішенні спору про стягнення аліментів, визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними, чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.
Виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
Позивач мотивувала позов про зміну способу стягнення аліментів покликаючись на збільшення матеріальних потреб дитини і відповідно збільшення витрат для забезпечення її повноцінного утримання, також вказувала і на погіршення свого матеріального стану.
В апеляційній скарзі відсутнє належне обґрунтування щодо незгоди відповідача із зміненим розміром та способом стягнення аліментів, чим не доведено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду.
Також не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу про те, що відповідач позбавлений можливості сплачувати аліменти у частці від заробітку (доходу), в розмірі який визначив суд першої інстанції. 
Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та зважаючи на рівність батьківських обов`язків, з метою дотримання справедливого балансу між захистом прав неповнолітніх дітей та прав відповідача, а також те, що визначений судовим рішенням розмір аліментів на рівні 3000 гривень на даний час не може повною мірою забезпечити усіх потреб дитини, зважаючи, що з змінилася цінова політика в державі в сторону подорожчання цін на одяг, взуття, продукти харчування, канцелярські вироби, медицину тощо, дійшов вірного висновку, що стягнуті судовим рішенням від 29.02.20241 аліменти, підлягають зміні до 1/4 частини зі всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дітей. 
Такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для їх фізичного, розумового, морального і соціального розвитку.
Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в відзиві на позовну заяву та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.
В апеляційній скарзі представник відповідача не висловлювала заперечень щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, не наводила мотивів незгоди з визначеним судом розміром витрат на професійну правничу допомогу, яка належить до стягнення у зв`язку із задоволенням позову, тому в апеляційного суду відсутні підстави не погодитись з висновком суду першої інстанції у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат по сплаті судового збору відсутні.
Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: