Справа № 161/6882/26 | Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/1079/26 | Доповідач: Матвійчук  Л. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів: Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Бізнес Позика» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 серпня 2025 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір № 378177-КС-001 про надання кредиту (далі – кредитний договір), згідно з умовами якого товариство надало позичальнику кредит у розмірі 50 000 грн, строком кредитування на 24 тижні до 08 лютого 2026 року, зі сплатою відсотків за стандартною процентною ставкою у розмірі 1% на день, денною процентною ставкою - 0,87%, комісія за надання кредиту – 10 000 грн. Проте, на виконання умов договору відповідач жодних платежів не здійснював.
Позивач зазначав, що станом на 13 березня 2026 року у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилася заборгованість у розмірі 169 500 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 50 000 грн, заборгованість по процентах – 84 500 грн, заборгованість про відсотках по ст. 625 ЦК України – 25 000 грн, комісія – 10 000 грн.
Ураховуючи наведене, ТОВ «Бізнес Позика» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №378177-КС-001 від 24 серпня 2025 року у розмірі 169 500 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 662 грн 40 коп. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2026 року позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 378177-КС-001 від 24 серпня 2025 року у розмірі 144 500 грн.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ТОВ «Бізнес Позика».
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази про ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору та отримання ним кредитних коштів. Заявлені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку. Крім того, розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Бізнес Позика» Покрищук А. В., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі. Так, сторони кредитного договору погодили його істотні умови щодо суми кредиту, процентної ставки та строку дії договору. Відповідач підписав в електронній формі кредитний договір, отримав визначену умовами договору суму кредиту, якою користувався в межах строку дії договору, проте жодних платежів на погашення кредитної заборгованості не здійснював. Оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому у нього виникла заборгованість, розмір якої підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком. При цьому відповідач не надав будь-яких доказів на спростування презумпції правомірності правочину, а також доказів, які б підтвердили ту обставину, що він не отримував від товариства на свій картковий рахунок кредитних коштів чи доказів відсутності у нього перед товариством кредитної заборгованості. 
Сторони по справі та їх представники, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання згідно з вимогами ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 11 вересня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить змінити, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 серпня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір № 378177-КС-001 про надання кредиту (споживчий кредит, електронна форма). Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-9305, який був надісланий на номер його мобільного телефону (а.с.16-20).
Згідно з умовами кредитного договору кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 50 000 грн, строком кредитування на 24 тижні до 08 лютого 2026 року, зі сплатою відсотків за стандартною процентною ставкою у розмірі 1% на день, денною процентною ставкою - 0,87%, комісія за надання кредиту – 10 000 грн. 
ТОВ «Бізнес Позика» виконало зобов`язання за договором і перерахувало 24 серпня 2025 року (час здійснення переказу 11:02) на вказану відповідачем платіжну картку № НОМЕР_1 (емітент платіжної картки Sense Bank) грошові кошти у розмірі 50 000 грн, що підтверджується інформаційною довідкою оператора послуг платіжної інфраструктури ТОВ «ПрофітГід» (транзакція № 45602-25349-04983) (а.с.23).
Згідно із відповіддю АТ «Сенс Банк» від 15 квітня 2026 року, наданою на виконання ухвали суду від 01 квітня 2026 року, ОСОБА_1 є клієнтом банку, на його ім`я відкрито картку № НОМЕР_2 . До відповіді приєднана виписка про рух коштів по картці за період з 24 серпня 2025 року по 08 лютого 2026 року, відповідно до якої на вказану картку 24 серпня 2025 року об 11:02 год зарахований переказ на суму 50 000 грн (а.с.34).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості та довідки про стан заборгованості вбачається, що станом на 12 березня 2026 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Бізнес Позика» за кредитним договором № 378177-КС-001 від 24 серпня 2025 року становить 169 500 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 50 000 грн, заборгованість по процентах – 84 500 грн, заборгованість про відсотках по ст. 625 ЦК України – 25 000 грн, комісія – 10 000 грн (а.с.11-13). З цього ж розрахунку також слідує, що відповідач на погашення кредитної заборгованості жодних платежів не здійснював.
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Бізнес Позика» у своїх вимогах зазначало, що відповідач умови кредитного договору не виконав, кредит не повернув, проценти за користування кредитними коштами та комісію не сплатив, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 169 500 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. 
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На підтвердження укладення кредитного договору № 378177-КС-001 від 24 серпня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-9305, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
У постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 був сформульований правовий висновок, відповідно до якого учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. 
Наданий позивачем доказ - електронний договір № 378177-КС-001 про надання кредиту від 24 серпня 2025 року у паперовій формі, посвідчений в порядку, передбаченому законом, спростовує доводи відповідача про те, що рішення суду ґрунтується на доказі, який відповідач ставить під сумнів, оскільки позивачем електронний доказ поданий у визначеній законом формі, що не викликає жодних сумнівів у відповідності поданої копії (паперової) оригіналу.
Крім того, подання електронного доказу в паперовій формі саме по собі не робить такий доказ недопустимим (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 752/30879/21).
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 904/1017/20).
У цій справі позивачем доведено як факт укладення з відповідачем кредитного договору в електронній формі та погодження його істотних умов, так і надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів про ознайомлення відповідача з умовами кредитного договору та отримання ним кредитних коштів.
У справі, що переглядається, частково задовольняючи позов ТОВ «Бізнес Позика», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, що свідчить про те, що відповідач свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконав, тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором на користь позивача ТОВ «Бізнес Позика».
Вирішуючи питання щодо розміру кредитної заборгованості, суд першої інстанції врахував, що відповідач не повернув суму кредиту у розмірі 50 000 грн та не сплатив відсотки за узгодженою з кредитодавцем стандартною процентною ставкою за кредитом в день 1% (фіксована), розмір яких становить 84 500 грн. Суд також дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 25 000 грн заборгованості за процентами на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачають звільнення позичальника від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання на час дії воєнного стану, який на даний час діє та не скасований. Відповідно, оскільки заборгованість за процентами на підставі ст. 625 ЦК України позивачем нарахована під час дії воєнного стану, тому як правильно зазначав суд у своїх висновках, згідно з вищезгаданим пунктом Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вона підлягала списанню кредитодавцем.
Разом з тим, суд дійшов неправильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії за видачу кредиту у розмірі 10 000 грн (п. 2.5. кредитного договору), оскільки не звернув уваги на таке.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зроблено наступний правовий висновок.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне управління кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за управління кредиту без конкретного переліку, які саме послуги надаються є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».».
Позивачем в договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту та за які позивачем встановлена комісія за видачу кредиту.
Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем, то вони є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
Таким чином, включення позивачем у розрахунок заборгованості по комісії у розмірі 10 000 грн є незаконним, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для врахування цієї суми як заборгованості відповідача, оскільки положення п. 2.5. кредитного договору щодо встановлення комісії у вказаному розмірі є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Зважаючи на наведене, наведена позивачем у розрахунку заборгованості сума комісії за надання кредиту у розмірі 10 000 грн не могла бути включена до суми кредитної заборгованості.
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).
Зважаючи на наведене, остаточний розмір кредитної заборгованості, який у даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 134 500 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 50 000 грн, заборгованість по процентах – 84 500 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем кредитних коштів та, що платіжна картка, на яку перераховані кошти, належить саме йому, є безпідставними. Відповідач не був позбавлений можливості спростувати факт відсутності у нього заборгованості за кредитним договором, оскільки має доступ до свого рахунку, який ним був зазначений при укладенні договору (платіжна карта № НОМЕР_1 ), та представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору. До того ж відповідач не спростував тієї обставини, що вказана платіжна картка, на яку були перераховані кредитні кошти у розмірі 50 000 грн, належить не йому, а іншій особі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить змінити, зменшивши розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» за кредитним договором до 134 500 грн, що має наслідком часткове задоволення позову у цій справі. З огляду на наведене, апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду змінює, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика», на його користь з відповідача ОСОБА_1 відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2 112 грн 64 коп., а з позивача ТОВ «Бізнес Позика» на користь відповідача у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 294 грн 52 коп.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача ОСОБА_1 , на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити позивачу ТОВ «Бізнес Позика» різницю судових витрат у розмірі 1 818 грн 12 коп. (2 112 грн 64 коп. –294 грн 52 коп.).
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2026 року у цій справі змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором про надання кредиту № 378177-КС-001 від 24 серпня 2025 року у розмірі 134 500 (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 818 (одна тисяча вісімсот вісімнадцять) гривень 12 (дванадцять) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: