Справа №461/5424/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2026 року    місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючого судді Стрельбицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рішко С.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом 
ОСОБА_1 
( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) 
до 
Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції 
(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19; ЄДРПОУ: 40108646; lviv@police.gov.ua) 
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
встановив:
Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання,   інші процесуальні дії у справі.
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, з підстав наведених у ньому.
В обґрунтування позову позивач покликається на те, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №7238271 від 22.05.2026, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.
ОСОБА_1 свою вину у вчиненому не визнає, вважає оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою. Відтак, постанова підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю. Так, відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 нібито здійснила паркування автомобіля Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Львові на вул. Парковій, 4, в місці для осіб з інвалідністю, що позначене дорожніми знаками 5.42 та 7.17.
Не погодившись із зазначеною постановою, 25.05.2026 року ОСОБА_1 подала скаргу до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, за результатами розгляду якої цю скаргу залишено без задоволення.
Вказує на те, що 21.05.2026 року приблизно о 22 годині 00 хвилин (у темну пору доби) вона припаркувала свій автомобіль за адресою: м. Львів, вул. Паркова, 4. Вийшовши з автомобіля, вона візуально перевірила зону паркування на предмет наявності заборонних чи обмежувальних знаків, проте жодного знаку не побачила. Дорожня розмітка на покритті проїжджої частини була відсутня. 
В подальшому, 22.05.2026 року під час огляду прилеглої території з`ясувалося, що дорожній знак 5.42 з табличкою 7.17 фізично закріплений біля дерева, а сама інформаційна табличка повністю прихована у густій кроні (гілках та листі) вказаного дерева. Через таке розміщення знак є абсолютно невидимим для водіїв, особливо в темну пору доби. 
Так, відповідно до п. 14.1.1. Національного стандарту України ДСТУ 4100:2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування», дорожні знаки потрібно розташувати так, щоб їх добре бачили учасники дорожнього руху як у світлий, так і в темний час доби, була забезпечена зручність експлуатування і обслуговування, а також було неможливе їх ненавмисне пошкодження. При цьому вони не повинні бути затулені від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами (зеленими насадженнями, щоглами зовнішнього освітлення тощо).
На підставі наведеного, просить заявлені вимоги задовольнити.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21.07.2026 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2026 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку ст. 286 КАС України.
13.08.2026 представником відповідача - Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, в особі уповноваженого представника Департаменту патрульної поліції, шляхом формування документів в системі «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник заперечує проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Зокрема, вказує на те, що позивач, як водій транспортного засобу, маючи посвідчення водія, зобов`язаний дотримуватися ПДР України, а в разі їх невиконання повинен нести відповідальність. Відповідно до ПДР України знак 5.42.1 "Місце для стоянки" є інформаційно вказівним знаком, що застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів. Пунктом 8.4.е ПДР України передбачено, що таблички до дорожніх знаків уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені. Табличка знаками 5.42.1 7.17 , 5.42.2 і 5.43 "Особи з інвалідністю" застосовується із для позначення місця (або спеціально відведеної частини майданчика) для стоянки транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю" відповідно до вимог цих Правил. У позивача на транспортному засобі розпізнавальний знак “Водій з інвалідністю” був відсутній. Пунктом 22 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1342 закріплено, що на місцях для паркування транспортних засобів, зазначених у частині шостій статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не можуть бути розміщені інші транспортні засоби. 
Посилаючись на статті 278, 279 КУпАП та Інструкцію «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» № 1395 від 07.11.2015 зазначає, що було дотримано процедури підготовки та розгляду справи по факту вчиненого правопорушення. Поліцейським Управління було з`ясовано всі необхідні обставини та вирішено питання для початку розгляду справи. Розгляд справи відбувався в присутності особи, що відповідає пункту 8 Інструкції № 1395, з дотриманням вимог пункту 9, а саме – було оголошено, яка справа розглядається, ознайомлено з правами та обов`язками. 
Також, зазначає, що з відеозаписів встановлено, що дорожній знак 5.42 (Місце для стоянки) з додатковою табличко. 7.17 (особи з інвалідністю) встановлений таким чином, що є чітко видимим для учасників дорожнього руху. Рослинність, що знаходиться поблизу, не перешкоджає його оглядовості та не обмежує можливість своєчасного сприйняття інформації, яку він містить. Інспектор Управління під час розгляду справи з`ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, об`єктивно встановивши факт вчинення правопорушення, а саме порушення вимог п.8.4.е ПДР адміністративного порушення вимог таблички до дорожніх знаків, що також позивачем не спростовувалось, відповідність за яке передбачена ч.6 ст.122 КУпАП , було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів. До того ж, позивачкою до суду не було надано належних та допустимих доказів щодо спростування факту вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.122 КУпАП, а саме того, що нею не було порушено вимог п.8.4.е ПДР таблички до дорожніх знаків.
Відтак, зазначає, що інспектор Управління мав всі законні підстави для винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, а постанова у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством. У зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивач в судовому засідання, позовну заяву підтримала в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. 
Відповідач (уповноважений представник) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. У відзиві представник просив проводити розгляду справи за відсутності представника сторони відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неявка відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до вимог ст. 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи, а тому суд, з врахуванням наведеного вище клопотання представника відповідача у відзиві, прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.
Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що наведені учасники процесу не з`явилися у судове засідання, обізнані про наявність даного адміністративного позову у провадженні суду, а також повідомлялися про місце, час, дату розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Судом встановлено, що 22.05.2026 року інспектором 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Кіт В.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7238271 стосовно ОСОБА_1 . Так, зокрема в постанові вказано, що 22.05.2026 року о 11 годині 37 хвилин, у м. Львові на вул. Паркова, 4, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Volkswagen Golf з державним номерним знаком НОМЕР_2 здійснила стоянку в зоні дії дорожнього знаку 5.42 (Місце для стоянки) з додатковою табличкою 7.17 (Особи з інвалідністю), чим порушила п. 8.4.е Правил дорожнього руху – Порушення вимоги заборонних знаків, тобто скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП.
Частиною 6 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР України.
Відповідно до абз. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У відповідності до положень п.1.10 Правил дорожнього руху: 
- зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо);
- стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.
Пунктом 8.1 Правил дорожнього руху, встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Пунктом 8.4.ґ Правил дорожнього руху передбачено, що Дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема інформаційно-вказівні знаки, які запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.
Відповідно до Правил дорожнього руху знак 5.42.1 "Місце для стоянки" є інформаційно вказівним знаком, що застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів.
Пунктом 8.4.е Правил дорожнього руху передбачено, що Дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема таблички до дорожніх знаків. Уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.
Табличка 7.17 “Особи з інвалідністю” застосовується із знаками 5.42.1, 5.42.2 і 5.43 для позначення місця (або спеціально відведеної частини майданчика) для стоянки транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак “Водій з інвалідністю” відповідно до вимог цих Правил.
Пунктом 22 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1342 закріплено, що на місцях для паркування транспортних засобів, зазначених у частині шостій статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не можуть бути розміщені інші транспортні засоби.
Відповідно до ст. 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина четверта статті 116-2, стаття 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша і друга статті 121-3, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, стаття 127-3, частини перша і друга статті 127-4, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша і п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, стаття 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, частина перша статті 173-8, стаття 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), частини перша і третя статті 175-3 (у частині порушень, пов`язаних із незабезпеченням безперешкодного доступу громадян до об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, у випадках та порядку, встановлених законодавством), статті 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Згідно ст. 276 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.
Відповідно до ст. 258 КУпАП, протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 70, 77, частиною третьою статті 85, статтею 153, якщо розмір штрафу не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, частиною першою статті 85, якщо розмір штрафу не перевищує семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, статтею 107 (у випадках вчинення правопорушень, перелічених у частині третій статті 238), частиною третьою статті 109, статтею 110, частинами першою, другою і третьою статті 114, статтею 115, частинами першою, другою статті 116^-1, частинами першою, другою і третьою статті 116^-3, статтями 119, 134, 135, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 185^-3, статтею 197 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), статтею 198 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), а також статтями 202-203-1, 204-2, 204-4 (у випадках виявлення цих правопорушень у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України чи контрольних пунктах в`їзду-виїзду) цього Кодексу, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.
Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122^-2, частинами другою, третьою статті 132^-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, передбачених статтями 77-1, 120, 175, 175-2, 175-3, 188-8 цього Кодексу.
Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення. Положення цієї частини не застосовуються у разі притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованих за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису), а також правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення, згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності та подала про це відповідну заяву.
Позивач вказує на відсутність візуальної видимості дорожнього знаку під час здійснення стоянки та відсутність дорожньої розмітки на місці зупинки.
У контексті змісту наведених пояснень у позовній заяві суд відзначає, що ключовим питанням у цій справі є наявність чи відсутність достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів вчинення правопорушення позивачем.
Водночас, сама по собі постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути належним доказом вчинення особою правопорушення. Постанова є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому має передувати фіксування цього правопорушення за встановленою законом процедурою.
Згідно п. 8.2-1 Правил дорожнього руху, дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.  Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.  Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.  Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).  Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.
Посилання відповідача на наявність дорожнього знаку 5.42.1 «Місце для стоянки» із табличкою 7.17 «Особи з інвалідністю» саме по собі не підтверджує належного повідомлення позивача про встановлене обмеження. Відповідно до п. 8.2-1 Правил дорожнього руху дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху, а інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.
З наданих відповідачем відеозаписів убачається, що ділянка дороги за адресою: м. Львів, вул. Паркова, 4 має двосторонній рух, при цьому автомобіль Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_3 після здійснення стоянки розташований передньою частиною до зворотної (тильної) частини дорожнього знаку 5.42.1 із табличкою 7.17. Більше того, автомобіль зупинений перед знаком, тобто фактично при виході з місця водія позивач фізично не могла бачити, який саме знак (за умови якщо вона його побачила) стоїть перед місцем зупинки, адже цей знак розташований тильною стороною перед місцем зупинки.
Таким чином, із самого відеозапису не вбачається, що позивач до моменту здійснення стоянки мала можливість сприйняти та бачити лицьову сторону зазначеного дорожнього знаку та отримати інформацію про спеціальне призначення відповідного місця для стоянки. Даних про те, що відповідач рухалась по зустрічній смузі руху перед паркуванням матеріали справи не містять.
Навпаки, розташування транспортного засобу та напрямок руху на зазначеній ділянці дороги свідчать про те, що позивач під`їхала до місця стоянки з тильної сторони дорожнього знаку 5.42.1 із табличкою 7.17., який фактично був невидимим для неї до моменту паркування. Відповідачем таких обставин належними та допустимими доказами не спростовано.
При цьому п. 8.2-1 Правил дорожнього руху прямо передбачає, що дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху, а інформація, яку вони передають, повинна бути доступною саме тим учасникам дорожнього руху, для яких вона призначена. 
Таким чином, зазначений дорожній знак розміщений з порушенням встановлених нормативів та Правил дорожнього руху.
Отже, саме лише існування знаку на відповідній ділянці дороги, який до того ж розміщений не у відповідності до Правил дорожнього руху, не може безумовно свідчити про те, що позивач була належним чином поінформована про спеціальний режим відповідного місця стоянки.
Доказів належного встановлення відповідного знаку за напрямком руху позивача до моменту її стоянки, який був би видимим позивачу в ході розгляду справи не здобуто та не встановлено.
Більше того, відповідно до п. 7.17 ПДР табличка «Особи з інвалідністю» застосовується із знаками 5.42.1, 5.42.2 та 5.43 для позначення місця або спеціально відведеної частини майданчика для стоянки транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю». Тобто для виникнення у водія обов`язку дотримуватися такого спеціального режиму має бути забезпечена належна та зрозуміла організація відповідного місця стоянки.
Таким чином, відеозаписи, на які посилається представник відповідача, не спростовують доводів позивача щодо відсутності належного сприйняття нею дорожнього знаку, а факт того, що після паркування автомобіль знаходився біля знаку, не доводить, що до початку маневру та під час під`їзду до місця стоянки позивач бачила лицьову сторону знаку та могла сприйняти інформацію про його дію.
Крім цього, судом також не встановлено наявності відповідної дорожньої розмітки на вищевказаному місці стоянки транспортних засобів. Таких доказів відповідачем суду не надано.
Оцінюючи наявні у справі докази та наводячи мотиви ухваленого рішення, суд виходить з наступного.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, ключовими обставинами на яких наголошує позивач фактично є твердження про невидимість дорожнього знаку 5.42.1 «Місце для стоянки» із табличкою 7.17 «Особи з інвалідністю» під час здійснення нею паркування на місці для стоянки транспортних засобів.
Суд також відзначає наступне.
Розгляд справ про адміністративне правопорушення та прийняття компетентними органами рішень у цій категорії справ мають повністю підкорюватись вимогам законності. Такий висновок випливає з проголошеного у ст.8 Конституції України дії принципу верховенства права, до змісту якого входить обов`язок органів публічної влади діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Ці органи не повинні діяти свавільно.
Особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено можливість об`єктивного розгляду справи. 
Суд відзначає, що відносно спрощений порядок провадження у даній категорії справ, на відміну від, наприклад, справ які передаються на розгляд до суду, не звільняє орган уповноважений на прийняття рішення у справі дотриматись вимог закону щодо змісту прийнятого рішення, а також отримання у встановлений законом спосіб доказів які встановлюють факт вчинення правопорушення.
Належна вмотивованість процесуального рішення забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (оцінки доводів учасника провадження), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час провадження. У свою чергу, невиконання такої вимоги щодо наведення належних та достатніх мотивів у процесуальному рішенні може призвести до недотримання загальних засад адміністративного законодавства.
Крім того, суд звертає увагу на наступне.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". 
Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. 
Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. 
Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.
Накладення на позивача стягнення у виді штрафу, що по своїй суті є зобов`язанням сплатити грошові кошти у певній сумі, є нічим іншим як втручання у мирне володіння особою своїм майном, адже несплата штрафу добровільно призводить до примусового виконання відповідного рішення про стягнення коштів.
У даному випадку має місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 "Першого протоколу Конвенції". Тобто, притягнення позивача до відповідальності у виді штрафу за порушення Правил дорожнього руху, а саме невиконання вимог дорожнього знаку, який був встановлений з порушенням відповідних Правил та стандартів. Отже, стягнення за таких умов штрафу, тобто подальше позбавлення позивача майна у виді грошових коштів на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.
Отже, особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень. 
Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Наведене свідчить, що у даному випадку відбулося непропорційне втручання у право позивача на мирне володіння майном. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку відповідача) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку – версії відповідача. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.
Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи те, що позивач заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, а відповідач не подав суду належних та допустимих доказів на спростування цих тверджень, суд вважає, що оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесена інспектором патрульної поліції без додержання вимог законності, а відтак підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Зважаючи на те, що в ході розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів вчинення позивачем інкримінованого їй правопорушення, суд приходить до висновку, що зазначена постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною 1 ст.13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією, 2) територіальні органи поліції.
У відповідності до ч.1 ст.15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 р. № 730, Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, до переліку територіальних органів, що утворюються відноситься Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.
Відповідно до п. 1 розділу 1 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України 06.11.2015 №73 Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізується та ліквідується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законодавством порядку.
Пунктом 7 розділу II Положення передбачено, що Департамент здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, віднесених до компетенції Національної поліції України.
Відповідно до п.п.9, 10 розділу V Положення, Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням наведеного, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції. 
Керуючись ст. 241-246, 286 КАС України, 
ухвалив:
Позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7238271 від 22 травня 2026 року, про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Стягнути з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції в особі Департаменту патрульної поліції (ЄДРПОУ 40108646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь  ОСОБА_1  витрати на сплату судового збору в розмірі 665 гривень 60 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ), 
відповідач – Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції 
в особі представника відповідача за дорученням Департаменту патрульної поліції –
Забродоцька Яна Романівна
(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19; ЄДРПОУ: 40108646)

Повний текст судового рішення складений 14.08.2026 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький