ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 липня 2026 року
м. Київ

справа № 686/8962/24
провадження № 61 -16043св24

Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.

учасники справи:
позивач - керівник Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Лісовогринівецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: Приватне підприємство «Черевичник», Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 ,

розглянув у підготовчому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Хмельницької прокуратури та касаційну представника ОСОБА_1 адвоката Керницької Оксани Вікторівни на постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року 
у складі колегії суддів Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року керівник Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Лісовогринівецької сільської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив 

витребувати у ОСОБА_1 та Приватного підприємства (далі - ПП) 
«Черевичник» на користь територіальної громади в особі Лісовогринівецької 
сільської ради Хмельницького району Хмельницької області земельну ділянку, 
площею 2 га з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246, що розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 
23 Закону України «Про прокуратуру», за результатами вивчення матеріалів, 
наданих у рамках здійснення досудового розслідування кримінального 
провадження за № 42023242210000056 від 18 грудня 2023 року за частиною першою статті 190 КК України та вивчення питання законності безоплатної передачі у 
власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення в межах норм безоплатної' приватизації із земель державної та комунальної власності на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, виявлено порушення вимог земельного законодавства.

Встановлено, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 30 жовтня 2017 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 
(далі - ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області) від 15 грудня 2017 року 
№ 22-23735-СГ затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність останньому земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого 
селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради (натепер Лісовогринівецької сільської об`єднаної територіальної громади) Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246.

На підставі зазначеного наказу 22 грудня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_2 , номер запису про право власності 24205539, на вказану земельну ділянку. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1451858768250.

Надалі на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 січня 
2018 року за № 123 ОСОБА_2 через довірену особу ОСОБА_3 відчужив 
земельну ділянку з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246 
ОСОБА_1 , який на підставі договору оренди землі від 29 січня 2018 року 
за № 32/3-СТ передав вказану земельну ділянку в оренду на 10 років ПП «Черевичник».

14 березня 2018 року державним реєстратором зареєстровано право оренди згаданого підприємства на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі 
речових прав на нерухоме майно за № 25237142. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246 перебуває у власності ОСОБА_1 та в оренді 
ПП «Черевичник».

Прокурор вказував, що згідно з Державним реєстру речових прав на нерухоме 
майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром Іпотек, 
Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 
2016 року № 22-30216-СГ отримав у приватну власність земельну ділянку площею 
2 га, кадастровий номер 6822184500:06:007:0068, для ведення особистого 
селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів М`якотівської сільської ради Ізяславського району, право власності зареєстроване 
16 листопада 2016 року.

Крім того, ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 жовтня 2016 року № 22-27184-СГ отримав у приватну власність ще й 
земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер 6825081500:06:013:0133, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами 
населених пунктів Гвардійської сільської ради Хмельницького району, право 
власності зареєстроване 27 жовтня 2016 року.

Отже, ОСОБА_2 на час отримання спірної земельної ділянки згідно з наказом 
від 15 грудня 2017 року № 22-23735-СГ вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для такого 
виду використання, що підтверджується наказами ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30216-СГ та від 12 жовтня 
2016 року № 22-27184-СГ.

Таким чином, усупереч вимог статей 116,118,121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), незаконно отримав земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246, яка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного використання 
ОСОБА_2 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок 
одного виду використання.

Прокурор вважав, що вказані обставини є підставою для витребування спірної земельної ділянки у порядку статей 387, 388 ЦК України у добросовісних набувачів прав на землю, зокрема у власника ОСОБА_1 та орендаря ПП «Черевичник». Крім того, прокурор вважав, що належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна
із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у разі задоволення судом позовних вимог про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246 на користь Лісовогринівецької сільської ради, вказана сільська рада зможе зареєструвати право власності на цю земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 07 серпня 
2024 року у позові відмовив.

Суд першої інстанції, мотивуючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що витребування у відповідачів спірної земельної ділянки не буде відповідати як критерію законності втручання держави у права набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури задовольнив частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2024 року скасував.

Позов керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах 
Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області до 
ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки задовольнив.

Витребував у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, що розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову і апеляційної скарги 
в сумі 3 785,00 грн.

Провадження у справі за позовом керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області до ПП «Черевичник» про витребування у ПП «Черевичник» на користь територіальної громади в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, що розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, закрив.
Роз`яснив керівнику Хмельницької окружної прокуратури, що розгляд справи в 
частині позовних вимог керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області до Приватного підприємства «Черевичник» віднесено до юрисдикції Господарському суду Хмельницької області за територіальною підсудністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вимог до ПП «Черевичник» та закриваючи провадження у цій частині, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не врахував, що учасником спору є приватна юридична 
особа. Спір у частині позовних вимог, пред`явлених до юридичних осіб, є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичної особи, зокрема, щодо права оренди на нерухоме майно. Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині наведених вище позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її 
розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, суд першої інстанції встановив усі обставини справи та характер спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, зробив обґрунтований висновок, щодо витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 та вважав, що витребування не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право 
власності відповідача, а перешкод для витребування земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вказав, що не встановив обставин того, що у зв`язку із витребуванням у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки останній нестиме «індивідуальний надмірний тягар». Відповідач ОСОБА_1 не навів 
вмотивованих обґрунтувань, підтверджених належними доказами, про настання 
для нього негативних наслідків як особи, яка постраждала від такого втручання, 
тому апеляційний суд вважав, що відсутні підстави вважати 
непропорційним втручання у мирне володіння майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

1. 29 листопада 2024 року перший заступник керівника Хмельницької прокуратури, засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року 
у цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 
2024 року в частині закриття провадження щодо витребування спільної земельної ділянки в ПП «Черевичник» і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної 
інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без
урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року 
у справі № 522/1528/15-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19, 
від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 18 квітня 2023 року у справі 
№ 357/8277/19, від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19, від 11 червня 
2024 року у справі № 925/1133/18.

Прокурор зазначає, що витребування спірної земельної ділянки у власника та в орендаря, який користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову. Тому висновки апеляційного суду про неможливість витребування спірної земельної ділянки у її орендаря 
ПП «Черевичник» суперечать нормам процесуального права та наведеній судовій практиці.

2. 02 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Керницька О. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 
2024 року у цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 29 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог до нього і в цій 
частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної 
інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без 
урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 
2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 461/12525/15-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, 
від 30 листопада 2022 оку у справі № 522/14900/19, від 11 жовтня 2023 року у справі № 481/483/22, від 24 січня 2024 року у справі № 291/86/20, від 07 серпня 2024 року 
у справі № 308/2662/18, від 07 серпня 2024 року у справі № 308/12875/18.

Суд попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 387, 388 ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція). Крім того, право власності непорушне. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Суд апеляційної інстанції не здійснив перевірку добросовісності/недобросовісності набувача, що є суттєвим для застосування статей 387, 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Договір купівлі-продажу, на підставі якого 
відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку, є дійсним. Протягом семи років відповідач використовує спірну земельну ділянку та здає її в оренду.

Постанова суду апеляційної інстанції прокурором оскаржена в частині закриття провадження, а ОСОБА_1 - у частині задоволених позовних вимог. Тому 
в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова апеляційного суду в іншій частині в касаційному порядку не переглядається.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі, витребував її матеріали із суду першої інстанції, надав строк 
для подання відзиву на касаційні скарги.

У квітні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20 березня 2026 року визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Сердюк В. В.
(суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзивів на касаційні скарги

02 квітня 2025 року ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області подало до 
Верховного Суду відзив на касаційні скарги, за змістом якого просило врахувати цей відзив та зазначило, що саме державні реєстратори наділені повноваженнями перевіряти відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, зокрема наявність у відповідних реєстрах зареєстрованого на підставі рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування права власності громадян на інші земельні ділянки.?

07 квітня 2025 року ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_4 », в інтересах якого діє Керницька О. В , у відзиві просять закрити касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури, а у випадку відсутності підстав для цього - відмовити у позові у повному обсязі.

14 квітня 2025 року заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури 
просить у відзиві касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про витребування земельної ділянки - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість у цій частині.

Фактичні обставини справи

Наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 жовтня 2016 року 
№ 22-27184-СГ затверджено документацію із землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер 6825081500:06:013:0133, для ведення особистого селянського господарства із 
земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться
за межами населених пунктів Гвардійської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку було зареєстровано 21 жовтня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на 
нерухоме майно державним реєстратором, номер запису про право власності 32069289, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1066813768250.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 
від 11 листопада 2016 року № 22-30216-СГ затверджено документацію із 
землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822184500:06:007:0068, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, 
що знаходиться за межами населених пунктів М`якотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області.

Право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1088863768221.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 
від 25 грудня 2017 року № 22-23735-СГ затверджено документацію із землеустрою 
та надано у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий 
номер 6825088400:04:008:0246, для ведення особистого селянського господарства 
із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку було зареєстровано 28 грудня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором, номер запису про право власності 24205539, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1451858768250.

Надалі вказану земельну ділянку, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, 
ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 
від 23 січня 2018 року і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
право власності на вказану земельну ділянку 23 січня 2018 року було зареєстровано за ОСОБА_1 .

У свою чергу ОСОБА_1 на підставу договору оренди від 29 січня 2018 року передав спірну земельну ділянку, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, в оренду ПП «Черевичник» і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди на вказану земельну ділянку 14 березня 2018 року зареєстровано 
23 січня 2018 року за ПП «Черевичник».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 17 квітня 2024 року в 
кримінальному провадженні № 42023242210000056 по обвинуваченню ОСОБА_2 
в тому, що використавши своє право на безоплатне отримання у власність 
земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, а саме 
згідно з наказами ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 жовтня 
2016 року № 22-27184-СГ та від 11 листопада 2016 року № 22-30216-СГ, він, безоплатно отримавши у власність дві земельні ділянки для ведення особистого 
селянського господарства, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, всупереч вимогам статей 116,121 ЗК України, шляхом обману 
заволодів земельною ділянкою з кадастровим номером 6825088400:04:008:0246, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, вартістю 
59 682,74 грн, яка належить Лісовогринівецькій сільській раді Хмельницького району Хмельницької області, тобто по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні 
кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), останнього звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 190 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому за змістом ухвали обвинувачений ОСОБА_2 надав добровільну згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності саме з цієї нереабілітуючої підстави та сам заявив відповідне клопотання.?

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про 
їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у 
касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування 
висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду 
про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної' інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному 
порядку судові рішення, суд касаційної' інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, 
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, 
про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє 
законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.?

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм 
матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими 
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, 
юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній 
на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції У країни, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: 
а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує 
це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за 
договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;
в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;
г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).?

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі 
не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження 
органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118,186-1 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, 
права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, 
визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного 
права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має 
право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового 
права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 
1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове 
виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування 
майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових 
і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, 
що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а 
також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, 
свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до 
Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно 
за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його 
права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий 
запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої 
Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього 
право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване 
в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не 
міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав 
майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення 
щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи 
безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року 
у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).

За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 
2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом 
пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без 
відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач 
не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння 
майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

ОСОБА_1 , заперечуючи можливість витребування спірної земельної ділянки, зазначає, що він є добросовісним набувачем.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд виходив із того, що:
наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 жовтня 2016 року 
№ 22-27184-СГ затверджено документацію із землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер 6825081500:06:013:0133, для ведення особистого селянського господарства із 
земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться 
за межами населених пунктів Гвардійської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області;
наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 
від 11 листопада 2016 року № 22-30216-СГ затверджено документацію із 
землеустрою та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822184500:06:007:0068, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, 
що знаходиться за межами населених пунктів М`якотівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області;
наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області 
від 25 грудня 2017 року № 22-23735-СГ затверджено документацію із землеустрою 
та надано у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий
номер 6825088400:04:008:0246, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що 
знаходиться за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області;
надалі вказану земельну ділянку, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 
від 23 січня 2018 року і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
право власності на вказану земельну ділянку 23 січня 2018 року було зареєстровано за ОСОБА_1 ;
у свою чергу ОСОБА_1 на підставу договору оренди від 29 січня 
2018 року передав спірну земельну ділянку, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, в оренду ПП «Черевичник» і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди на вказану земельну ділянку 14 березня 
2018 року зареєстровано 23 січня 2018 року за ПП «Черевичник».?

Апеляційний суд вказав на обґрунтованість позовних вимог прокурора у частині витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 та на те, що втручання держави у його право власності в цьому випадку є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок 
порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах 
своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку 
у державі.

На цій підставі суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає правовій природі спірних правовідносин та не вбачається перешкод для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, позов у частині витребування спірної земельної ділянки, кадастровий номер 6825088400:04:008:0246, у ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду 
апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 
їх не спростовують.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого 
втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до 
загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або 
штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає 
втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням 
права на майно.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не 
лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), пункт 100).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду 
спрямоване на захист порушеного права позивача (територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування) на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості 
незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.

Витребування належної територіальній громаді земельної ділянки з володіння відповідача не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право 
останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, відповідач, з володіння якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування 
збитків. Крім того колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, перед укладенням договору купівлі-продажу земельної ділянки міг і 
повинен був дізнатись про те, що, придбана ним земельна ділянка у ОСОБА_2 , отримана останнім повторно з порушенням вимог земельного законодавства.

З огляду на вказане безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені за відсутності перевірки добросовісності набувача.

Щодо позовних вимог прокурора про витребування спірної земельної ділянки 
у ПП «Черевичник», то колегія суддів Верхового Суду зазначає, що відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.?

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою 
Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Отже, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

За вимогами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність 
повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх 
компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при 
укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в 
тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є 
предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи 
у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.?

Таким чином, розмежування компетенції судів з розгляду спорів здійснюється відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких 
хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших 
видів судочинства. Спори, сторонами в яких є юридичні особи та фізичні особи - підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір у частині 
вимог до ПП «Черевичник», правильно врахував, що учасником спору є приватна юридична особа. Спір у частині позовних вимог, пред`явлених до юридичних осіб, є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичних осіб, зокрема щодо права власності 
на нерухоме майно, встановлення іншого речового права на таке майно, державної реєстрації таких прав. Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін вирішення спору в частині зазначених вище позовних вимог віднесено до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у вказаній частині у порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про закриття провадження у справі у частині позовних вимог, пред`явлених до 
ПП «Черевичник».

Такий висновок узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та постановами Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року в справі № 676/1919/20 (провадження № 61-7927св22), від 22 травня 2024 року у справі № 676/180/20 (провадження № 61 -5823св22), правовідносини в яких є подібними, що спростовує доводи касаційної скарги прокурора.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази 
і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судового рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні прокурором та заявником норм матеріального і процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної 
інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та 
апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.?

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Хмельницької обласної 
прокуратури та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах 
якого діє адвокат Керницька Оксана Вікторівна, залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року 
залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В. В. Сердюк
| О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара