Справа № 132/291/26
Провадження № 22-ц/801/1839/2026
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Справа № 132/291/26 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,
розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Никитюком Олександром Івановичем, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області, ухвалене 18 травня 2026 року суддею Сєліним Є. В. у м. Калинівка, дата складення повного тексту рішення невідома, 

УСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 179289585, який відповідач підписав електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV4ZN44. 
Відповідно до умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 10 100 грн 00 коп, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику. 
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 10 100 грн 00 коп на банківську карту відповідача № 4149-62ХХ-ХХХХ-1834, що, в свою чергу, є доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі – ТОВ «Таліон Плюс») укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021.
В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» неодноразово укладали додаткові угоди до договору факторингу щодо зміни строку дії договору, при цьому інші умови договору залишилися без змін. 
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» (далі – ТОВ « ФК «Онлайн фінанс») укладено договір факторингу № 30/1023-01. 
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023 до договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача. 
11.07.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс»» уклали договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Ейс»» відступлено право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконував утворилась прострочена заборгованість, яка на момент подання позовної заяви становила – 36 366 грн 16 коп, з якої: заборгованість за тілом кредиту – 10 100 грн 00 коп; заборгованість за відсотками – 26 266 грн 16 коп, тому ТОВ «ФК «ЕЙС» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 366 грн 16 коп та понесені судові витрати.
18 травня 2026 року рішенням Калинівського районного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Никитюка О. І. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що на підставі наявних у матеріалах справи доказів позивачем не доведено укладення договору первісним кредитором з відповідачем та його підписання останнім.
Зазначає, що номер телефону, який зазначений у наданих позивачем документах, неможливо визначити як такий, що належить відповідачу.
Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем будь-яких коштів від первісного кредитора. 
Банківська карта, яку вказує позивач, також не ідентифікована як така, що належить відповідачу. Більше того, відсутні докази того, що на цю банківську карту були перераховані кошти з банківського рахунку саме первісного кредитора. На підкріплення доводів апеляційної скарги посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23.
Також стверджує, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а тому не є належним доказом наявності заборгованості. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Ейс» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін за таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що 18 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 179289585, згідно з яким Товариство зобов`язувалося надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії на суму 10 100 грн 00 коп на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених в цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику (а.с. 23-29, 35 зворот – 39).
Відповідно до умов договору кредитна лінія надається строком на 24 днів від дати отримання Кредиту позичальником (дисконтний період) (п. 1.7).
У пункті 1.8 Договору сторони погодили, що встановлений в п. 1.7 Договору строк Дисконтного періоду та, відповідно, строк надання Кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом Дисконтного та Пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.
Згідно з п. 1.9 Договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку:
1.9.1 виключно на період строку, визначеного в п. 1.7 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 722,70% річних, що становить 1,98 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом;
1.9.2. за умови продовження строку Дисконтного періоду, на умовах п. 1.8 Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7 Договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою в розмірі 704,63 % річних, що становить 1.93 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним;
1.9.3. якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порідку, передбаченому п.1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,50 % річних, що становить 2,10 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду.
У пункті 1.12 сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за Договором та є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії Кредитної лінії на умовах визначених п.п.1.12.1-1.12.2.
Пунктом 5.3 договору визначено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п. 1.7.2 цього договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України.
Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора MNV4ZN44 (а.с. 39).
На виконання умов договору, 18.11.2021, 23.11.2021, 23.11.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свій обов`язок та перерахувало ОСОБА_1 шляхом ініціювання через банк провайдер Акціонерне Товариство «ОПТ Банк» грошові кошти в розмірі 5000 грн, 3000 грн, 2100 грн на банківську карту № НОМЕР_1 , яку він вказав при укладенні кредитного договору, що підтверджується довідками з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та заявкою на отримання грошових коштів в кредит (а.с.22, 32, 33). 
Факт перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитних коштів за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021 на платіжну картку № НОМЕР_1 , зазначену ОСОБА_1 , також підтверджується платіжними інструкціями від 18.11.2021,23.11.2021,23.11.2021, відповідно до яких було здійснено три перекази на суму 5000 грн, 3000 грн та 2100 грн (а.с.10, 10 зворот, 11).
Також судом установлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладений договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод, відповідно до якого, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021, перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» (а.с.81-93). 
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01, згідно з умовами якого, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021, перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (а.с.73-80).
11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до умов якого, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021, перейшло від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» (а.с. 64 -67).
Відповідно до Реєстру боржників № б/н від 14.07.2025 за договором факторингу від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 36 366 грн 16 коп, з якої: заборгованість за тілом кредиту – 10 100 грн 00 коп; заборгованість за відсотками – 26 266 грн 16 коп (а.с. 68- 72). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції установивши, що відповідач ОСОБА_1 уклав договір кредитної лінії, отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем не доведено укладення договору первісним кредитором з відповідачем та його підписання останнім.
Однак, наведені доводи скаржника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений.
Частинами другою, четвертою, шостою статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.
Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Перелік інформації, необхідної для вчинення електронного правочину, визначається законодавством України або за домовленістю сторін.
Відповідно до частини 4 статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Статтею 1 Закону України «Про Електронні довірчі послуги» визначено, що електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України "Про інформацію" та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».
Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
Як убачається з матеріалів справи, у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 18.11.2021 зазначено інформацію про позичальника ОСОБА_1 , зокрема, його паспортні дані, РНОКПП, місце проживання, номер особистого електронного платіжного засобу № 4149-62ХХ-ХХХХ-1834.
Договір кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису (одноразового персонального ідентифікатора - MNV4ZN44).
Доказами накладеннями електронного підпису з одноразовим ідентифікатором є QRкод - матричний код (двовимірний штрих-код), який містить інформацію щодо підписанта електронного договору і призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою, сканера штрих-коду з метою швидкої та безпомилкової ідентифікації Договору Позичальника.
Одноразовий персональний ідентифікатор - MNV4ZN44 направлено відповідачу 18.11.2021 о 17:21:51 год. на номер мобільного телефону вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів – НОМЕР_2 , одноразовий персональний ідентифікатор введено відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 18.11.2021 о 17:22:44.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.
У матеріалах справи відсутні докази того, що надання персональних даних здійснено не ОСОБА_1 , а іншою особою. Крім того, доказів звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення стосовно нього протиправних дій ОСОБА_1 також не надав.
Також Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 погодився з тим, що без введення особою логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де він обслуговується), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання відповідачами персональних даних від позивача з метою укладення договору, є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, як і незаконності заволодінням його персональними даними.
Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у цій справі відрізняються від тих, що встановлені судом у справі, яка переглядається.
Так, висновки, викладені у постанові Верховного Суду, стосуються ситуацій, коли відповідач ставить під сумнів цілісність та незмінюваність електронного документа, а матеріали справи не містять достатніх доказів для встановлення факту укладення електронного договору. При цьому, відповідач заявляв клопотання, які були проігноровані судами першої та апеляційної інстанції, про огляд інформаційно-комунікаційної системи кредитодавця.
Натомість у справі, що розглядається, договір кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021 підписано одноразовим ідентифікатором MNV4ZN44, що підтверджується довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-комунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 09.11.2023, у якій зазначено дату, час та номер телефону, на який надіслано ідентифікатор. 
Зазначений номер телефону вказано у розділі 6 кредитного договору як реквізит позичальника ОСОБА_1 та в анкеті-заяві на кредит, що свідчить про те, що саме відповідач ідентифікувався в інформаційно-комунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та надав зазначені контактні дані. За таких обставин, сукупність наявних у справі доказів є достатньою для встановлення факту укладення кредитного договору, а підстав для вчинення додаткових процесуальних дій щодо огляду інформаційно-комунікаційної системи ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у справі не було, оскільки відповідач не заявляв про це відповідного клопотання ні під час розгляду справи в суду першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що номер телефону, який зазначений у наданих позивачем документах, неможливо визначити як такий, що належить відповідачу, колегія суддів виходить з наступного.
Номер мобільного телефону не є сталим та незмінним ідентифікатором фізичної особи, оскільки може бути змінений у будь-який момент за волевиявленням користувача. 
Натомість РНОКПП та адреса реєстрації є сталими ідентифікаторами, зміна яких потребує спеціальної процедури та документального підтвердження. Збіг цих даних у кредитному договорі та поточних документах відповідача є вагомим доказом його участі в укладенні договору. Відповідач не заперечує свій РНОКПП та адресу реєстрації у спірному договорі, а також не надав доказів їхнього протиправного використання третіми особами, тому лише факт невідповідності телефонного номера поточному номеру відповідача, зважаючи на значний проміжок часу, що минув з моменту укладення кредитного договору у листопаді 2021 року, не може свідчити про непричетність відповідача до договірних зобов`язань.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання договору кредитної лінії між первісним кредитором та відповідачем. 
Доводи апеляційної скарги в частині недоведеності позивачем укладення договору є необґрунтованими та спростовуються наданими позивачем доказами.
Позивачем до суду першої інстанції було надано докази переказу грошових коштів у загальному розмірі 10 100 грн на користь відповідача, а саме платіжні інструкції від 18.11.2021, 23.11.2021, 23.11.2023 з відміткою кредитодавця.
Вказані докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» свого обов`язку за кредитним договором № 179289585 від 18.11.2021.
Підтвердженням здійснення перерахування кредитних коштів є факт передачі первинним кредитором відповідної платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, на підставі якої кошти перераховуються за реквізитами платіжної картки клієнта згідно з умовами кредитного договору.
Відповідач як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку з рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів.
Проте ОСОБА_1 та його представник не надали суду жодних доказів на спростування факту укладення кредитного договору або факту перерахування та отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 10 100 грн на картку № НОМЕР_1 .
Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів перерахування коштів відповідачу, апеляційний суд відхиляє та вважає їх необґрунтованими.
Доказів того, що картковий рахунок, на який було здійснено переказ грошових коштів, не належить ОСОБА_1 , сторона відповідача також не надала.
При цьому ОСОБА_1 не обмежений банківською таємницею щодо власних рахунків та має право звернутися до АТ КБ «ПриватБанк» за інформацією про наявність або відсутність у нього карток цієї банківської установи.
Відсутність первинних бухгалтерських документів, які підтверджують отримання відповідачем кредиту, відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані у позовній заяві, не є підставою для скасування судового рішення.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги»). 
Оскільки позивач та первісний кредитор не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак надані суду документи, зокрема розрахунки позивача та платіжні інструкції, для підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає належним та допустимими доказами у справі.
За таких обставин висновок про надання відповідачеві 10 100 грн є значно більш вірогідним, ніж протилежний, а аргументи апеляційної скарги не відповідають вимогам статті 89 ЦПК України щодо оцінки взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а тому не є належним доказом наявності заборгованості.
Верховний Суд у постанові від 25 травня 2022 року у справі №219/7527/16 зазначав, що розрахунок заборгованості, разом з іншими суміжними документами, може бути належним доказом існування заборгованості.
Відтак, суд першої інстанції мав самостійно перевірити вищезазначені надані позивачем розрахунки заборгованості в їх сукупності з іншими наданими вищезазначеними доказами позивача в обґрунтування свого позову у цій справі.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач у справі надав докази і довів факт виконання кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , які виникли на підставі договіру кредитної лінії № 179289585 від 18.11.2021. 
Натомість відповідач усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Никитюком Олександром Івановичем, залишити без задоволення, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 травня 2026 року залишити без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало 

О. С. Панасюк