ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2026 року | справа № 380/10124/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛЕКСОПАРТНЕР" до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, 
у с т а н о в и в :
Товариство з обмеженою відповідальністю "ФЛЕКСОПАРТНЕР" звернулося в суд з позовом до Львівської митниці, Державної митної служби України в якому просить (з урахуванням уточнених вимог від 27.05.2026 (вх.№45151):
- Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці щодо класифікації товарів №26UA20900000045-КТ від 30.03.2026.
-Визнати протиправною та скасувати Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000403;
-Визнати протиправним та скасувати Рішення Львівської митниці щодо класифікації товарів №26 UA20900000048-KT від 01.04.2026;
-Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000402.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що в межах виконання зовнішньоекономічного контракту купівлі-продажу №PDW-FL-01/09/2025 від 01.09.2025 з компанією «Polidruk West Sp. z o.o.» (Польща) погоджено дві поставки ідентичного за своїми фізико-хімічними характеристиками товару — флексографічної суміші розчинників Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL), виробництва Sasol Chemie GmbH & Co. KG. З метою митного оформлення товарів подано електронні митні декларації №26UA209170020432U7 від 11.03.2026 (поставка №1) та №26UA209170020749U7 від 12.03.2026 (поставка №2) із задекларованим кодом УКТЗЕД 3814009090 («Розчинники складні органічні...»). До обох митних декларацій надано вичерпний пакет товаросупровідної, технічної та експертної документації (у тому числі паспорти безпеки SDS, сертифікати аналізу, технічні описи, листи виробника та листи щодо використання розчинника у поліграфічній промисловості). Однак за результатами митного контролю та лабораторних досліджень СЛЕД відповідач виніс два класифікаційні рішення: №26UA20900000045-КТ від 30.03.2026 та №26UA20900000048-КТ від 01.04.2026, якими безпідставно змінив код товару за обома деклараціями на 3811190000 («Антидетонатори... інші»), та прийняв відповідні картки відмови №UA209170/2026/000403 і №UA209170/2026/000402. Позивач наголошує, що переведення товару до товарної позиції 3811 ґрунтується виключно на припущенні митниці про можливість використання спиртів як антидетонаторів у бензинах, що суперечить дійсній технічній документації виробника, класифікаційним правилам УКТЗЕД та призвело до неправомірного віднесення продукту до підакцизних товарів. 
Ухвалою від 11.05.2026 позовну заяву залишено без руху.
13.05.2026 на адресу суду надійшло клопотання на вимогу ухвали (вх,№45151).
Ухвалою суду від 12.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (вх. №51048 від 12.06.2026), у якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вказує, що під час здійснення митного контролю за МД №26UA209170020432U7 відібрано проби товару. Згідно з висновками СЛЕД №1420003700-0119 від 10.03.2026 та №1420003700-0146 від 24.03.2026 у складі продукту виявлено спирти (ізопропіловий, етиловий, н-пропіловий), які є сполуками, що можуть використовуватись у бензинах як високооктанові компоненти (антидетонатори). На цій підставі митниця правомірно класифікувала товар за кодом 3811190000 згідно з УКТЗЕД та винесла картку відмови. Крім того, у разі задоволення позову відповідач просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу як неспівмірний та завищений.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЛЕКСОПАРТНЕР», код ЄДРПОУ 45436322, зареєстроване як юридична особа. Одним з основних видів діяльності позивача є виробництво продукції з використанням хімічних розчинників, зокрема метиленхлориду (дихлорметану), що застосовується у поліграфічному виробництві як складова лакофарбових матеріалів, для забезпечення чого позивач імпортує до України відповідні хімічні речовини.
01.09.2025 між компанією «Polidruk West Sp. z o.o.» (Польща) та ТОВ «ФЛЕКСОПАРТНЕР» укладено контракт купівлі-продажу №PDW-FL-01/09/2025. В межах виконання даного Контракту сторонами підписано:
Специфікацію №0502/1 від 05.02.2026 та рахунок-фактуру №141/MG4/2026 від 27.02.2026 на поставку партії товару «Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL)» вагою 21940,00 кг вартістю 17332,60 євро на умовах FCA Антверпен;
Специфікацію №0902/1 від 09.02.2026 та рахунок-фактуру №140/MG4/2026 від 27.02.2026 на поставку партії товару «Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL)» вагою 21940,00 кг вартістю 17113,20 євро на умовах FCA Антверпен.
11.03.2026 декларантом позивача подано електронну митну декларацію №26UA209170020432U7, у якій задекларовано товар: « 1. Розчинники складні органічні: Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL) розчинник... Використовується в поліграфічній промисловості. Не в аерозольній упаковці», за кодом УКТЗЕД 3814009090.
12.03.2026 декларантом позивача подано електронну митну декларацію №26UA209170020749U7, у якій задекларовано аналогічний товар: « 1. Розчинники складні органічні: Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL) розчинник... Використовується в поліграфічній промисловості. Не в аерозольній упаковці», за кодом УКТЗЕД 3814009090.
До кожної з митних декларацій надано повний пакет документів, зокрема контракт, інвойси, міжнародні автотранспортні накладні CMR (№733099 та №738974), сертифікати аналізу АА-175277, паспорти безпеки (SDS), технічні описи, розрахунки ціни, довідки про транспортно-експедиційні послуги, висновки ДП «Держзовнішінформ» (№03-1/2307 та №03-1/2350), а також листи виробника Sasol Chemie GmbH & Co. KG від 23.12.2025 та листи позивача щодо використання імпортованого продукту як розчинника у поліграфічному виробництві.
Під час здійснення митного контролю відібрано проби товарів за обома деклараціями та направлено до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби (СЛЕД).
Згідно з висновком СЛЕД №1420003700-0119 від 10.03.2026 та доповненням №1420003700-0146 від 24.03.2026, за результатами дослідження проб встановлено склад продукту: ізопропіловий спирт (90,7 мас.%), етиловий спирт (9,1 мас.%), н-пропіловий спирт, метилетилкетон, що повністю відповідає задекларованій у графах 31 МД інформації. Більше того, у висновках СЛЕД констатовано, що сфера використання та спосіб застосування товарів визначається згідно з достовірною інформацією від фірми-виробника.
Попри це, Львівською митницею прийнято:
рішення щодо класифікації товарів №26UA20900000045-КТ від 30.03.2026 (по МД №26UA209170020432U7), яким товар класифіковано за кодом УКТЗЕД 3811190000 з описом: «...Виявлені у складі продукту компоненти, а саме: (ізопропіловий, етиловий, н-пропіловий) є сполуками, які можуть використовуватись у бензинах в якості високооктанових компонентів (антидетонаторів)»; 
рішення щодо класифікації товарів №26UA20900000048-КТ від 01.04.2026 (по МД №26UA209170020749U7), яким товар класифіковано за кодом УКТЗЕД 3811190000 з ідентичним описом та обґрунтуванням.
На підставі вказаних класифікаційних рішень посадовими особами митного органу видано Картку відмови в прийнятті митної декларації №UA209170/2026/000403 від 30.03.2026 та Картку відмови в прийнятті митної декларації №UA209170/2026/000402 від 01.04.2026.
При вирішенні спору суд керувався таким суд керувався таким.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, з приводу яких виник цей спір, регулюються Митним кодексом України від 13.03.2012 №4495-VI (далі – МК України).
Згідно з п.п.23, 24 ч.1 ст.4 МК України, митне оформлення – це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль – сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.1 ст.246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
За змістом ч.1 ст.248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Відповідно до ч.1 ст.257 МК України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта.
Згідно з ч.1 ст.69 МК України, товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТ ЗЕД.
Згідно з ч.2 ст.69 МК України, митні органи здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД.
За приписами ч.3 ст.69 МК України, на вимогу посадової особи митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них.
Положеннями ч.4 ст.69 МК України визначено, що у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів митний орган має право самостійно класифікувати такі товари.
За змістом ч.5 ст.69 МК України, під складним випадком класифікації товару розуміється випадок, коли у процесі контролю правильності заявленого декларантом коду товару виникають суперечності щодо тлумачення положень УКТ ЗЕД, вирішення яких потребує додаткової інформації, спеціальних знань, проведення досліджень тощо.
Положеннями ч.8 ст.69 МК України передбачено, що висновки інших органів, установ та організацій щодо визначення кодів товарів згідно з УКТ ЗЕД при митному оформленні мають інформаційний або довідковий характер.
Системний аналіз положень ст.69 МК України дає підстави для висновку, що повноваження органу доходів і зборів щодо самостійного визначення коду товару не є дискреційними та обумовлені виключно наявністю порушення правил класифікації з боку декларанта. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.09.2020 року у справі №816/872/17.
Поточна редакція УКТ ЗЕД затверджена Митним тарифом України, встановленим Законом №2697.
У Додатку до Закону №2697 наведені Основні правила інтерпретації УКТ ЗЕД, за якими класифікація товарів в УКТ ЗЕД здійснюється за такими правилами.
Правило 1: назви розділів, груп і підгруп наводяться лише для зручності користування УКТ ЗЕД; для юридичних цілей класифікація товарів в УКТ ЗЕД здійснюється виходячи з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп і, якщо цими назвами не передбачено іншого, відповідно до таких правил.
Правило 3 застосовується у разі якщо згідно з правилом 2 (b) або з будь-яких інших причин товар на перший погляд (prima facie) можна віднести до двох чи більше товарних позицій, його класифікація здійснюється таким чином:
(а) перевага надається тій товарній позиції, в якій товар описується конкретніше порівняно з товарними позиціями, де дається більш загальний його опис. Проте в разі коли кожна з двох або більше товарних позицій стосується лише частини матеріалів чи речовин, що входять до складу суміші чи багатокомпонентного товару, або лише частини товарів, що надходять у продаж у наборі для роздрібної торгівлі, такі товарні позиції вважаються рівнозначними щодо цього товару, навіть якщо в одній з них подається повніший або точніший опис цього товару;
(b) суміші, багатокомпонентні товари, які складаються з різних матеріалів або вироблені з різних компонентів, товари, що надходять у продаж у наборах для роздрібної торгівлі, класифікація яких не може здійснюватися згідно з правилом 3 (a), повинні класифікуватися за тим матеріалом чи компонентом, який визначає основні властивості цих товарів, за умови, що цей критерій можна застосувати;
(с) товар, класифікацію якого не можна здійснити відповідно до правила 3 (a) або 3 (b), повинен класифікуватися в товарній позиції з найбільшим порядковим номером серед номерів товарних позицій, що розглядаються.
Правило 6 встановлює, що для юридичних цілей класифікація товарів у товарних підпозиціях, категоріях і підкатегоріях здійснюється відповідно до назви останніх, а також приміток, які їх стосуються, з урахуванням певних застережень (mutatis mutandis), положень вищезазначених правил за умови, що порівнювати можна лише назви одного рівня деталізації. Для цілей цього правила також можуть застосовуватися відповідні примітки до розділів і груп, якщо в контексті не зазначено інше.
Згідно з УКТ ЗЕД, товарна позиція 3811 включає: «Антидетонатори, антиоксиданти, інгібітори смолоутворення, загусники, антикорозійні препарати та інші готові присадки, добавки для нафтопродуктів (включаючи бензин) або для інших рідин, які використовують з тією самою метою, що і нафтопродукти». У товарній підкатегорії 3811190000 класифікуються «- інші».
Згідно з Поясненнями до УКТЗЕД (затвердженими наказом Держмитслужби від 14.12.2022 №543), до товарної позиції 3814 відносяться органичні розчинники та розріджувачі складні, що використовуються у виробництві лаків і фарб або в поліграфії. Натомість до позиції 3811 відносяться готові присадки та антидетонатори для нафтопродуктів (бензинів).
Згідно з Поясненнями до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, затвердженими наказом Державної митної служби України від 14.12.2022 року №543 (далі – Пояснення №543), до товарної позиції 3814 включаються органічні розчинники та розріджувачі за умови, що вони не є окремими сполуками визначеного хімічного складу і в іншому місці не зазначені. Вони являють собою більш-менш леткі рідини, що використовуються, серед іншого, у виробництві лаків і фарб або як суміші, що видаляють жир, для частин машин і т.ін.
Натомість Пояснення №543 до товарної позиції 3811 окреслюють, що препарати цієї товарної позиції є присадками до нафтопродуктів чи інших рідких продуктів, які використовують з тією самою метою для надання цим продуктам бажаних властивостей, їх підсилення або для усунення чи зменшення небажаних властивостей. До товарної позиції 3811 включаються готові присадки до бензину (моторного бензину), а саме антидетонатори, що підвищують стійкість різних видів пального до передчасного запалювання і таким чином запобігають детонації; зазвичай їх основою є тетраетилсвинець чи тетраметилсвинець, а також містять, наприклад, 1,2-диброметан чи монохлорнафталін; до антиоксидантів – такі, що основані на феноловмісних продуктах (наприклад, диметил-трет-бутилфенол) і таких похідних ароматичних амінів як алкіл-п-фенілендіаміни.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.356 МК України, взяття проб (зразків) товарів здійснюється посадовими особами митного органу в рамках процедур митного контролю та митного оформлення, а також під час прийняття рішень щодо зобов`язуючої інформації з метою встановлення характеристик, визначальних для класифікації товарів згідно з УКТ ЗЕД.
За змістом ч.2 ст.356 МК України, взяття проб (зразків) товарів проводиться уповноваженими посадовими особами митного органу на підставі вмотивованого письмового рішення керівника цього митного органу або його заступника.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що класифікацію товарів згідно з УКТ ЗЕД здійснює декларант, а митний орган здійснює контроль правильності такої класифікації, маючи право самостійно визначити код задекларованого товару лише у разі виявлення порушення правил класифікації з боку декларанта. При цьому при віднесенні товару до тієї чи іншої товарної підкатегорії слід виходити з більш конкретного опису товару, а саме характеристики товару (його склад, фізичні та хімічні властивості, цільове призначення, спосіб застосування) є визначальними для класифікації товару відповідно до УКТ ЗЕД.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постановах від 03.04.2018 року у справі №814/1256/17, від 20.03.2018 року у справі №814/978/17, від 03.05.2018 року у справі №П/811/849/17, від 07.08.2018 року у справі №808/2133/17, від 20.06.2019 року у справі №826/7208/16, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повинні враховуватися судом під час вирішення цього спору.
З аналізу наведених вище положень Закону №2697, Пояснень №543 слідує, що ключовою ознакою для віднесення товару до товарної позиції 3811 згідно з УКТ ЗЕД є його функціональне призначення як готової присадки/добавки до нафтопродуктів або інших рідин, що використовуються з тією самою метою, що і нафтопродукти. Натомість позиція 3814 згідно з УКТ ЗЕД охоплює складні органічні розчинники, призначені для розчинення/розрідження інших речовин, у тому числі ті, що використовуються у виробництві лаків і фарб.
Як встановлено судом, позивачем за зовнішньоекономічним контрактом №PDW-FL-01/09/2025 від 01.09.2025 року, укладеним з компанією «Polidruk West» Sp. z o.o. (Польща), ввезено на митну територію України флексографічну суміш розчинників Flexographic solvent blend (ISO-PROPYLOL), виробництва Sasol Chemie GmbH.
Відповідно до сертифікатів аналізу AA-175277 від 30.01.2026 року і AA-175535 від 21.02.2026 року, паспорту безпеки виробника, технічного опису продукту LACQUER DILUE від 04.12.2025 року та схеми виготовлення LACQUER D від 04.12.2025 року, спірний товар є флексографічною сумішшю розчинників на основі ізопропанолу, призначеною для використання в поліграфічній промисловості як розчинника у флексографічних і ротогравюрних друкарських процесах.
Судом досліджено надану декларантом офіційну техніко-технологічну документацію виробника Sasol Chemie GmbH & Co. KG, зокрема Паспорт безпеки (SDS) продукту «ISO-PROPYLOL» та офіційне роз`яснення від 23.12.2025, у яких чітко вказано призначення продукту: промислове використання як розчинника та сировини для друкарських фарб. Напрямки застосування продукту у якості антидетонаторів чи присадок до пального виробником не передбачені.
Лабораторні висновки СЛЕД №1420003700-0119 від 10.03.2026 та №1420003700-0146 від 24.03.2026 повністю підтвердили задекларований позивачем склад продукту і прямо зазначили, що сфера використання товару визначається згідно з інформацією фірми-виробника. Відповідач безпідставно відкинув відомості виробника та листи покупців-поліграфічних підприємств України, не навівши жодних мотивованих підстав для їх відхилення. 
Тобто хімічний склад товару, встановлений лабораторними дослідженнями, узгоджується з відомостями виробника та відомостями, заявленими декларантом у митних деклараціях, а сфера використання товару, як прямо вказано у висновках СЛЕД Держмитслужби, визначається виходячи з достовірної інформації виробника.
Жодних доказів використання спірного товару як готової присадки чи добавки до нафтопродуктів матеріали справи не містять і відповідач таких не надав
В оскаржуваних рішеннях про визначення коду товару відповідач, з посиланням на висновок СЛЕД Держмитслужби та Пояснення №543 до товарної позиції 3811, констатував лише те, що компоненти товару (ізопропіловий, етиловий, н-пропіловий спирти) є сполуками, які можуть використовуватись у бензинах в якості високооктанових компонентів (антидетонаторів). Проте сам факт того, що певна речовина теоретично може застосовуватись з тією чи іншою метою, не змінює фактичних характеристик і призначення товару, які встановлюються на підставі товаросупровідних документів виробника.
Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2020 року у справі №816/872/17, законодавством регламентовано повноваження митних органів здійснювати контроль правильності визначення декларантом коду імпортованого товару згідно з УКТ ЗЕД з урахуванням нормативно-правових актів, якими встановлені відповідні характеристики груп товарів і роз`яснені особливості їх інтерпретації. До таких характеристик належать відомості про товар та його цільове призначення, що наведені в описі товаровиробником. При цьому, у разі якщо імпортований товар містить ознаки одразу двох товарних позицій за УКТ ЗЕД, то перевага надається тій із них, в якій товар описується більш конкретно.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що задекларований позивачем товар має визначальну характеристику саме як складний органічний розчинник, призначений для розчинення/розрідження інших речовин у поліграфічних (флексографічних і ротогравюрних) друкарських процесах, що відповідає опису товарної позиції 3814 згідно з УКТ ЗЕД та Поясненням №543 до неї.
Заперечуючи проти позову, відповідач із посиланням на висновок СЛЕД Держмитслужби та Пояснення №543 до товарної позиції 3811 стверджує, що оскільки виявлені у складі продукту спирти (ізопропіловий, етиловий, н-пропіловий) у літературі описані як сполуки, які можуть використовуватися у бензинах як високооктанові компоненти (антидетонатори), то товар підлягає класифікації за кодом 3811190000 згідно з УКТ ЗЕД.
Однак суд відхиляє вказані посилання відповідача, адже віднесення товару до товарної позиції 3811 згідно з УКТ ЗЕД потребує встановлення його фактичного функціонального призначення як готової присадки/добавки до нафтопродуктів. Ймовірна можливість використання компонентів товару у бензинах в якості антидетонаторів не є достатньою для класифікації товару за цією позицією. Крім того, ані висновок СЛЕД Держмитслужби №1420003700-0119 від 10.03.2026 року та №1420003700-0146 від 24.03.2026 не містить висновку про те, що спірний товар є готовою присадкою чи добавкою до нафтопродуктів. У цих висновках чітко зазначено, що сфера використання та спосіб застосування товарів визначаються згідно з достовірною інформацією від фірми-виробника, а встановити/перевірити призначення товару лабораторним шляхом не видається можливим.
До всього, суд звертає увагу й на порушення відповідачем процедури взяття проб (зразків) товарів.
Як уже зазначалось вище, відповідно до ч.2 ст.356 МК України, взяття проб (зразків) товарів проводиться уповноваженими посадовими особами митного органу на підставі вмотивованого письмового рішення керівника цього митного органу або його заступника.
Дотримання передбаченої ч.2 ст.356 МК України процедури взяття проб (зразків) є гарантією прав декларанта та однією з обов`язкових умов правомірного прийняття митним органом рішення про визначення коду товару, ухваленого з опорою на висновок експертної установи за результатами дослідження таких проб.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 28.05.2020 року у справі №818/1205/16, від 12.11.2020 року у справі №808/1697/15, від 25.02.2021 року у справі №815/1557/17, у яких підкреслив, що взяття проб (зразків) товарів митним органом здійснюється виключно на підставі вмотивованого письмового рішення керівника митного органу або його заступника.
У продовження вказаного правового підходу, Верховний Суд у постанові від 07.06.2022 року у справі №818/295/17 вказав, що недотримання законодавчих вимог, які регламентують підстави і порядок взяття проб (зразків) товарів, що перебувають під митним контролем, а також гарантій, які надаються декларантам під час цього процесу, є самостійною підставою для визнання протиправним рішення митного органу про визначення коду товару.
Проте, всупереч зазначеним вимогам, відповідачем не додано до матеріалів справи жодного доказу прийняття вмотивованого письмового рішення керівника митного органу або його заступника про взяття проб (зразків) товару у порядку ч.2 ст.356 МК України стосовно митних декларацій №26UA209170020432U7 від 11.03.2026 року та №26 UA209170020749U7 від 12.03.2026 на підставі якої декларувався спірний товар.
Відсутність вмотивованого письмового рішення керівника митного органу або його заступника про взяття проб (зразків) товарів зумовлює висновок про протиправний характер відбору таких проб, а отже, і про неможливість використання отриманих за результатами такого відбору лабораторних висновків як належних і допустимих доказів у спірних правовідносинах.
За таких обставин, оскаржувані рішення про визначення коду товару, які ґрунтуються виключно на висновках СЛЕД Держмитслужби, отриманих за результатами дослідження проб, відібраних із порушенням ч.2 ст.356 МК України, є протиправними.
Щодо посилання відповідача на висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 18.03.2025 року у справі №380/4400/24, то такі не є релевантними для обставин справи, що розглядається. До того ж, постанови апеляційного суду, у силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не мають обов`язкового характеру для адміністративних судів першої інстанції щодо застосування норм права.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 20.06.2023 року у справі №1.380.2019.006247, принцип прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, є орієнтиром при реалізації повноважень владного суб`єкта, який вимагає від останнього діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, з дотриманням встановленої законом процедури. Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Аналіз змісту оскаржуваних рішень Львівської митниці №26UA20900000045-КТ від 30.03.2026 року свідчить, що відповідач не дотримав вказаних критеріїв, зокрема не врахував та не оцінив зміст наданих позивачем товаросупровідних документів виробника (паспорту безпеки, сертифікатів аналізу, технічного опису, листа виробника, листів кінцевого використання), які підтверджують цільове призначення товару; не спростував висновки СЛЕД Держмитслужби про те, що сфера використання товару визначається згідно з достовірною інформацією виробника; не навів жодного доказу використання спірного товару як готової присадки чи добавки до нафтопродуктів; обмежився лише припущенням про можливе альтернативне застосування компонентів товару.
Беручи до уваги те, що оскаржувані рішення Львівської митниці №26UA20900000045-КТ від 30.03.2026 року та №26 UA20900000048-KT від 01.04.2026 є правовими актами індивідуальної дії, суд констатує невідповідність таких рішень критеріям, визначеним у п.п.1, 3 ч.2 ст.2 КАС України, а тому такі рішення належить визнати протиправними та скасувати.
Згідно з п.2 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000403 є актом індивідуальної дії, що безпосередньо впливають на права позивача, перешкоджаючи завершенню процедури митного оформлення товару за двома поставками.
Підставою для видання картки відмови стало виключно відповідне рішення Львівської митниці про визначення коду товару (№26UA20900000045-КТ від 30.03.2026 року та №26 UA20900000048-KT від 01.04.2026), яким товар класифіковано у товарній підкатегорії 3811190000 згідно з УКТ ЗЕД.
Оскільки зазначені рішення про визначення коду товару є протиправними та підлягають скасуванню, картки відмови, що прийняті на підставі цих рішень, також підлягають визнанню протиправними та скасуванню.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Щодо судового збору, то ураховуючи, що суд ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а також зважаючи на документальне підтвердження понесених позивачем витрат у вигляді судового збору на суму 3328,00 грн, наявні підстави для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.1ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.
Порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу врегульовано ст.134 КАС України.
При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
З огляду на положення частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 760/6496/17.
Відповідно до ч. 5. ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18), від 16.05.2019 № 823/2638/18 від 04.02.2020 №280/1764/19.
Згідно з ч.7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).
Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На адресу суду від позивача надійшло клопотання про вирішення питання щодо розподілу судових витрат (вх.№52840 від 18.06.2026) у якому просить стягнути на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.
Судом встановлено, що між АО «Саляк і Партнери» (адвокатське об`єдання) та ТзОВ «ФлексоПартнер» (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №06/4-26/ФП від 06.04.2026.
Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених договором, адвокатське об`єдання зобов`язується надавати на підставі звернення клієнта правову допомогу, а саме:
- представляти інтереси клієнта в державних органах України, в судах України усіх інстанцій т.ч. державного реєстратора, нотаріуса, органах Державної податкової служби, органах місцевого самоврядування, державної виконавчої служби, а також перед іншими підприємствами, установами і організаціями.
Згідно п. 3.1 договору, клієнт оплачує послуги адвокатського об`єднання, передбачені розділом 1 цього договору у розмірі, визначеному окремою угодою або в актах наданих послуг (виконаних робіт).
Сторонами підписано акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги №06/4-26/ФЛ від 06.04.2026, відповідно до якого, надано клієнту такі послуги:
- опрацювання наданих клієнтом АО «Саляк і Партнери» документів, на підставі яких підготовлено позов – 2 год / 1500 грн;
- вивчення судової практики, що регулює питання визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарі 1 год /750,00 грн;
- збір доказів, ксерокопія документів, формування та підготовка позовної заяви 7 год/5250,00 грн;
-підготовка відповіді на відзив 2 год/1500 грн.
Разом 12 год- 9000,00 грн.
Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 21.01.2021 за №280/2635/20, відповідно до якого КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Суд зазначає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 1 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17, від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7922/20 та додаткових постановах від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20.
Суд, оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, обсяг доказів, дійшов висновку, що дана справа є справою незначної складності та сума зазначена у договорі витрат на правничу допомогу є неспівмірною із часом, який може бути витрачено адвокатом на виконання відповідних послуг.
Судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в т.ч. рішення Верховного Суду) з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що значно спростило роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.
Суд зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
Тобто, з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.
Враховуючи те, що у даній справі провадження було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа за даним позовом є незначної складності, для розгляду справи адвокат у судові засідання не з`являвся, надані адвокатом послуги зводилися виключно до формування позовної заяви, суд вважає розмір витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 9000,00 грн неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.
Представником відповідача зазначено, що дана справа є справою незначної складності. Обсяг матеріалів опрацьованих адвокатом, а саме документів, що подавалися декларантом позивача до митного оформлення є незначним. Разом з тим, у позовній заяві, адвокатом наведено норми права, що застосовуються до даних правовідносин, а висновки щодо застосування зазначених норм взяті із висновків судів у справах з аналогічним предметом спору, що в свою чергу вказує на відсутність необхідності значного часу для підготовки позовної заяви.
Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання заявником вимог частини п`ятої даної статті щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив рішення від 26.06.2019, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Вказаний висновок Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується судом під час вирішення наведеного спору.
У той же час, відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути з відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.
Суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування на загальну суму 9000,00 грн витрати на правничу допомогу не відповідають реальності таких, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з Львівської митниці становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат являється не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатами та із обсягом наданих адвокатами послуг (виконаних робіт). 
З огляду на викладене, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану учасників справи, вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача становить 3000.00 гривень.
Щодо решти витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.
Керуючись статтями 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України суд,
у х в а л и в:
1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФлексоПартнер» (адреса: вул. Т. Шевченка 86, с. Чишки, Львівський р-н., Львівська обл., 81114, ЄДРПОУ 45436322) до Львівської митниці (місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1 код ЄДРПОУ: 43971343) про визнання протиправним та скасувати рішення про визначення(коригування) митної вартості товару - задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Львівської митниці щодо класифікації товарів №26 UA20900000045-KT від 30.03.2026;
3.Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000403
4.Визнати протиправним та скасувати Рішення Львівської митниці щодо класифікації товарів №26 UA20900000048-KT від 01.04.2026;
5.Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000402.
6.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФлексоПартнер» (ЄДРПОУ 45436322) з Львівської митниці (код ЄДРПОУ 43971343) судовий збір на суму 6656 (шість тисяч шістсот п`ятдесят шість) грн.00 коп. 
5.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФлексоПартнер» (ЄДРПОУ 45436322) з Львівської митниці (код ЄДРПОУ 43971343) витрати на правничу професійну допомогу у сумі 3000 (три тисячі) грн.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя | Грень Наталія Михайлівна