ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/209/26

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників:
від позивача: Буркова О.М. – адвокат (в режимі відеоконференції),
від відповідача – не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу
за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
до Акціонерного товариства «Черкасиобленерго»
про стягнення 2 819 576,59 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (НЕК «Укренерго») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про стягнення 1 083 440,20 грн трьох процентів річних, 1 736 136,39 грн інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про врегулювання небалансів електричної енергії від 09.05.2019 (договір).
Сплачений при звернені до суду судовий збір позивач просить стягнути з відповідача.
Ухвалою від 19.02.2026 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 26.02.2026 суд забезпечив проведення судових засідань для представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
30 березня 2026 року від відповідача надійшло клопотання, яким він просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на 50 %, та клопотання про відкладення підготовчого засідання.
У підготовчому засіданні, що відбулося 31.03.2026 за участю позивача, суд протокольною ухвалою оголосив перерву у судовому засіданні до 10:00 21.04.2026. В порядку ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) відповідач повідомлений про наступне судове засідання ухвалою від 31.03.2026.
06 квітня 2026 року від позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Суд ухвалою від 21.04.2026 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 10:00 02.06.2026.
01 червня 2026 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, відклав розгляд справи по суті на 15 год. 00 хв. 16 червня 2026 року.
Представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився. 15 червня 2026 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами господарського судочинства є розумність строків розгляду справи та неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
У судовому засіданні, що відбулося 16.06.2026 за участю представниці позивача, суд, беручи до уваги думку представниці, враховуючи, що відповідач не з`явився – вдруге, ухвалив розпочати розгляд справи за відсутності представника відповідача, заслухавши вступне слово та усні пояснення, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Представниця позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Суд завершив розгляд справи по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення. 
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.06.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Виклад позицій учасників судового процесу.
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що відповідач несвоєчасно оплачує послуги за договором про врегулювання небалансів електричної енергії. Господарський суд Черкаської області рішенням від 12.06.2025 по справі № 925/411/245 стягнув з АТ «Черкасиобленерго» на користь НЕК «Укренерго» 41 637 981,67 грн основного боргу, 144 233,48 грн три відсотки річних, 395 486,84 грн інфляційних втрат та оскільки вказане рішення суду не виконано, у позивача виникає право, що передбачене умовами договору та ст. 625 Цивільного кодексу України (ЦК України), на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за період, що не охоплений нарахуваннями та стягненнями. 
Відповідач обґрунтовуючи клопотання про зменшення сум 3 % річних та інфляційних втрат зазначає, що: 
з 24 лютого 2022 року на всій території України було введено воєнний стан. З цього періоду здійснення відповідачем господарської діяльності у значній мірі є ускладненим, а відтак і обмеженим. Систематичні масовані ракетні обстріли російською федерацією території України, пов`язана з цим відсутність електроенергії, порушення логістичних маршрутів призвело до зменшення обсягу прибутку, який отримує відповідач від власної господарської діяльності, як Оператор системи розподілу електричної енергії;
є Оператором системи розподілу (ОСР) на території Черкаської області, об`єктом критичної інфраструктури, а саме юридичною особою, яка відповідає за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу і забезпечення довгострокової спроможності системи розподілу щодо задоволення обґрунтованого попиту на розподіл електричної енергії з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності, виконує аварійно-ремонтні роботи з відновлення ліній електропередач, зокрема і після ракетних ударів рф. Також, відповідача віднесено до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; 
вживає заходи щодо стягнення заборгованості з боржників в судовому порядку; 
прострочення виконання свого грошового зобов`язання, допущене відповідачем, не завдало позивачу збитків.
Відповідач наголошує на тому, що незважаючи на вказані обставини та труднощі, АТ «Черкасиобленерго» продовжує виплачувати заробітну плату своїм працівникам, сплачувати податки до бюджету, відновлювати енергосистему, а отже підтримує економіку України в цей непростий час. Просить суд взяти до уваги майновий стан сторін і оцінити співвідношення розміру заявлених позивачем нарахувань, зокрема з розміром збитків кредитора, врахувати інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення заявлених нарахувань. Відповідач вважає справедливою, доцільною, обґрунтованою та такою, що цілком відповідає принципу верховенства права, необхідність зменшення розміру нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних втрат на 50 %.
Відповідач посилається на ч. 3 ст. 551 ЦК України та правові позиції, наведені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18, в постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18 Великої палати Верховного Суду. 
Позивач заперечує проти задоволення вказаного клопотання. Посилаючись на численну судову практику, позивач зазначає, що проценти річних та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, встановлений законом і в розумінні ст. 549 ЦК України не є штрафними санкціями та не можуть бути зменшені на підставі ст. 551 ЦК України.
Між заявленими до стягнення процентами річних за мінімальною процентною ставкою, визначеною законом, та розміром простроченого зобов`язання з оплати наданих послуг відсутня очевидна неспівмірність, що в свою чергу свідчить про відсутність порушення позивачем принципів розумності, справедливості та пропорційності. Заявлені до стягнення проценти річних, інфляційних втрат у розмірі, передбаченому законодавством – частиною другою статті 625 ЦК України, тобто відсутні обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних та інфляційних втрат.
Правова конструкція частини другої статті 625 ЦК України надає кредитору право на стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, незалежно від того, завдано йому збитків чи ні внаслідок порушення грошового зобов`язання.
Позивач має значну кількість зобов`язань перед іншими учасниками ринку, невиконання яких може призвести до неможливості виконання функцій оператора системи передачі, не перебуває у кращому становищі порівняно з відповідачем. Просить суд взяти до уваги статус, мету і предмет його діяльності як ОСП, покладені на нього завдання згідно із законом.
Позивач вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність виключних та надзвичайних обставин, що слугували б підставою для зменшення розміру процентів річних, інфляційних втрат нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, тобто відсутня винятковість випадку у спірних правовідносинах, а отже відсутні правові підстави для задоволення клопотання відповідача.
Фактичні обставини справи.
Господарський суд Черкаської області рішенням від 12.06.2025 у справі № 925/411/25 за позовом НЕК «Укренерго» до АТ «Черкасиобленерго» про стягнення 41 637 981,67 грн основного боргу, 144 233,48 грн три відсотки річних, 395 486,84 грн інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням договору про врегулювання небалансів електричної енергії від 09.05.2019 № 0530-01041 позов задовольнив повністю.
Зазначеним рішенням, яке набрало законної сили і наразі є чинним, були встановлені, зокрема, такі обставини.
Між сторонами виникло майнове господарське зобов`язання на підставі договору врегулювання небалансів електричної енергії.
Так, 15.05.2019 Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» надіслало Публічному акціонерному товариству «Черкасиобленерго» повідомлення № 01/17356, у якому повідомило про укладення договору про врегулювання небалансів енергетичної енергії № 0530-01041, дата акцептування 09.05.2019. З моменту акцептування заяви про укладення договору в порядку встановленому Правилами ринку, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 307 та Законом України «Про ринок електричної енергії», учасник ринку набуває всіх прав та зобов`язань за договором і несе відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) згідно з умовами договору, Правилами ринку та чинним законодавством України.
27 січня 2023 року Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» видало наказ № 58, яким затвердило умови договору про врегулювання небалансів електричної енергії (далі – умови договору) та положення заяви-приєднання до договору про врегулювання небалансів електричної енергії (далі – заява).
09 травня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» та Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» уклали договір про врегулювання небалансів енергетичної енергії. 
Відповідно до умов договору про врегулювання небалансів електричної енергії, затвердженого наказом НЕК «Укренерго» від 27.01.2023 № 58, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» та користувач системи передачі/трейдер/оператор ринку/гарантований покупець в якості учасника ринку (далі – СВБ), який приєднався до типового договору про врегулювання небалансів електричної енергії (далі – договір) шляхом підписання заяви-приєднання, уклали цей договір про таке: 
п. 1.1 - цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови врегулювання небалансів електричної енергії СВБ, у тому числі її балансуючої групи. Цей договір є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, умови якого мають бути прийняті іншою стороною не інакше, як шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому;
п. 1.2 - на підставі цього договору сторона, що приєднується, набуває статусу учасника ринку та здійснює свою діяльність у якості СВБ;
п. 1.3 - за цим договором СВБ врегульовує небаланси електричної енергії, що склалися в результаті діяльності її балансуючої групи на ринку електричної енергії, або передає свою відповідальність за небаланси електричної енергії іншій СВБ шляхом входження до її балансуючої групи;
п. 1.4 - ОСП врегульовує небаланси електричної енергії з СВБ у порядку, визначеному Законом України «Про ринок електричної енергії» (далі – Закон) та Правилами ринку, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 307 (далі – Правила ринку);
п. 1.5 - врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення СВБ правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії та оплати платежів відповідно до Правил ринку;
п. 5.1 - виставлення рахунків та здійснення платежів щодо оплати вартості небалансів, відбувається відповідно до процедур та графіків, передбачених Правилами ринку, та згідно з умовами цього договору;
п. 9.1 - цей договір набуває чинності з дати реєстрації ОСП СВБ відповідно до її заяви-приєднання до цього договору і є чинним до 31 грудня включно року, у якому була надана заява-приєднання. Після реєстрації учасника ринку ОСП зобов`язаний надати такій СВБ витяг з відповідного реєстру;
п. 9.2 - якщо жодна із сторін не звернулася до іншої сторони у строк не менше ніж за 1 місяць до закінчення терміну дії цього договору з ініціативою щодо його розірвання, то цей договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах.
У листопаді 2022 року, січні 2023 року, серпні 2023 року та листопаді-грудні 2023 року позивач поставив, а відповідач прийняв електричну енергію вартістю 41 637 981,67 грн; 27.12.2024, 12.02.2025, 26.02.2025, 05.03.2025 на виконання договору позивач виставив відповідачу рахунки-фактури за електричну енергію для врегулювання небалансів (INVOICE) № 1512202300662 за період з 01.08.2023 до 31.08.2023 на суму 19 679 878,37 грн, № 3004202400299 за період з 01.11.2022 до 30.11.2022 на суму 3,78 грн, № 220420240020 за період з 01.01.2023 до 31.01.2023 на суму 32 720,39 грн, № 2902202400696 за період з 01.11.2023 до 30.11.2023 на суму 1 715 018,41 грн, № 0103202401263 за період з 01.12.2023 до 31.12.2023 на суму 20 210 360,72 грн, у яких встановив строк для оплати протягом 5 днів з дня отримання.
Відповідачем додано копії актів купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів (разом з актами-корегування до них) за визначені вище у рахунках періоди, які підтверджують обсяги та вартість придбаної відповідачем електричної енергії для врегулювання небалансів: Акт купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 30.11.2022 № ВН/22/11-0530 згідно з Договором від 09.05.2019 № 0530-01041 (разом з Актами-корегування (врегулювання) № ВР/22/11-0530 від 02.03.2023, № СВБ ВР 03 2022 11 0530 від 27.09.2024); Акт купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 31.01.2023 № ВН/23/01-0530 згідно з Договором від 09.05.2019 № 0530-01041 (разом з Актами-корегування (врегулювання) № ВР/23/01-0530 від 21.04.2023, № ВР/23/01-0530 від 07.06.2024); Акт купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 31.08.2023 № ВН/23/08-0530 згідно з Договором від 09.05.2019 № 0530-01041 (разом з Актами-корегування (врегулювання) № ВР/23/08-0530 від 20.12.2023); Акт купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 30.11.2023 № ВН/23/11-0530 згідно з Договором від 09.05.2019 № 0530-01041 (разом з Актами-корегування (врегулювання) № ВР/23/11-0530 від 05.03.2024); Акт купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 31.12.2023 № ВН/23/12-0530 згідно з Договором від 09.05.2019 № 0530-01041 (разом з Актами-корегування (врегулювання) № ВР/23/12-0530 від 07.03.2024).
За поставлену позивачем електричну енергію у вказаний період відповідач не сплатив.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував 3% річних за період з 18.02.2025 до 20.03.2025 в розмірі 144 233,48 грн, інфляційних втрат за період з 01.01.2025 до 28.02.2025 в розмірі 395 486,84 грн.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.11.2025 по справі № 925/411/25 наказ Господарського суду Черкаської області від 12.06.2025 у частині стягнення з АТ «Черкасиобленерго» на користь НЕК «Укренерго» 2 190 263,73 грн заборгованості визнано таким, що не підлягає виконанню. 08 жовтня 2025 року НЕК «Укренерго» та АТ «Черкасиобленерго» склали та підписали акт про зарахування зустрічних однорідних вимог згідно з договором 09.05.2019 № 0530-01041, додаток № 2 «Врегулювання зобов`язань по рахункам-фактурам/звітам між попередньою та оновленою версіями на суму коштів до повернення у зв`язку зі зменшенням фактичних обсягів купівлі-продажу електричної енергії згідно з договором від 09.05.2019 № 0530-01041». У додатку № 1 до акту зарахування однорідних вимог від 08.10.2025 «Розрахунок суми зобов`язань, що припиняються шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог АТ «Черкасиобленерго» у графі «стан взаєморозрахунків за рахунками-фактурами станом на 07.10.2025 у колонці № 13 «врегулювання зобов`язань за рахунками-фактурами між V1 та V2, V3 на суму повернення», зокрема, за період врегулювання з 01.11.2022 до 30.11.2022 (листопад 2022 року) та за період врегулювання з 01.12.2023 до 31.12.2023 (грудень 2023 року) на суму 2 190 263,73 грн, з яких: 3,78 грн за період врегулювання з 01.11.2022 до 30.11.2022 (рахунок № 3004202400299 від 12.02.2025); 2190259,95 грн за період врегулювання з 01.12.2023 до 31.12.2023 (рахунок № 0103202401236 від 05.03.2025). 
Вказані грошові зобов`язання за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0530-01041 від 09.05.2019 між НЕК «Укренерго» та АТ «Черкасиобленерго» припинені шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в частині стягнення 2 190 263,73 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України встановлені у рішеннях обставини не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі сторони.
Позивач зазначає, що відповідачем зазначене рішення суду не виконане повністю, відтак у нього виникає право на нарахування трьох процентів річних за наступний період з 21.03.2025 по 06.02.2026 року та інфляційних втрат за період з квітня 2025 по грудень 2025 року на залишок основної заборгованості у розмірі 39 447 717,94 грн, за період раніше не охопленими нарахуваннями та стягненнями.
Предметом даного спору є стягнення трьох відсотків річних у розмірі 1 083 440,20 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 736 136,39 грн.
Судом встановлено, що відповідач прострочив свої зобов`язання за договором.
За приписами ст. 193 ГК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України – в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище регулює Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі також – Закон № 2019-VIII).
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2019-VIII балансуючий ринок електричної енергії – ринок, організований оператором системи передачі електричної енергії з метою забезпечення достатніх обсягів електричної потужності та енергії, необхідних для балансування в реальному часі обсягів виробництва та імпорту електричної енергії і споживання та експорту електричної енергії, врегулювання системних обмежень в об`єднаній енергетичній системі України, а також фінансового врегулювання небалансів електричної енергії. 
Відповідальність за баланс – зобов`язання учасників ринку повідомляти і виконувати погодинні графіки електричної енергії відповідно до обсягів купленої та проданої електричної енергії та нести фінансову відповідальність за врегулювання небалансів (п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону № 2019-VIII). 
Небаланс електричної енергії – розрахована відповідно до правил ринку для кожного розрахункового періоду різниця між фактичними обсягами відпуску або споживання, імпорту, експорту електричної енергії сторони, відповідальної за баланс, та обсягами купленої і проданої електричної енергії, зареєстрованими відповідно до правил ринку (п. 46 ч. 1 ст. 1 Закону № 2019-VIII). 
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 2019-VIII обов`язковою умовою участі в ринку електричної енергії (крім споживачів, які купують електроенергію за договором постачання електричної енергії споживачу) є укладення договору про врегулювання небалансів з оператором системи передачі. 
Згідно з п. 6. ч. 1 ст. 4 Закону № 2019-VIII учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про врегулювання небалансів. 
Відповідно до п. 1.2.1 Правил ринку, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 307 учасниками ринку електричної енергії є агрегатор; виробник; електропостачальник; трейдер; ОМСР; ОСП; ОСР; ОР; ОУЗЕ; гарантований покупець; споживач (у тому числі активний споживач), який провадить свою діяльність на ринку електричної енергії у порядку, передбаченому цими Правилами та Законом. 
Пунктом 1.3.2 Правил ринку врегульовано, що для суб`єктів господарювання, визначених у підпункті 1.2.1 глави 1.2 цього розділу (крім споживачів, які купують електроенергію за договором постачання електричної енергії споживачу) обов`язковою умовою участі на ринку електричної енергії є укладення договору про врегулювання небалансів електричної енергії з ОСП, що є договором приєднання, типова форма якого наведена в додатку 1 до цих Правил. Учасники ринку укладають договір про врегулювання небалансів електричної енергії шляхом приєднання до договору.
Як вже зазначалось між сторонами мали місце договірні відносини на підставі чинної редакції договору про врегулювання небалансів електричної енергії, затвердженої наказами НЕК «УКРЕНЕРГО» від 27.01.2023 № 58, від 09.06.2022 № 236 та в наступних редакціях.
Суд у справі № 925/411/25 встановив, що відповідач неналежно, з порушенням строку виконував зобов`язання зі сплати вартості електричної енергії для врегулювання небалансів.
Предметом даного спору є стягнення трьох відсотків річних період з 21.03.2025 по 06.02.2026 у розмірі 1 083 440,20 грн та інфляційних втрат за період з квітня 2025 року по грудень 2025 року у розмірі 1 736 136,39 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 33 Закону України «Про ринок електроенергії» оператор системи передачі має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за продану електричну енергію на балансуючому ринку. 
Згідно з п. п. 3.2. Договору ОСП має право на своєчасну оплату вартості небалансу електричної енергії, що склався на ринку в певному розрахунковому періоді.
Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, від 20.05.2025 у справі № 916/2098/24.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Суд за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу «Еліт: Ліга Закон» здійснив перерахунок сум інфляційних втрат та 3 % річних з урахуванням періодів прострочення, встановив, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склались між сторонами, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому розмірі, а саме 1 083 440,20 грн трьох процентів та 1 736 136,39 грн інфляційних втрат.
Щодо можливості зменшення судом розміру інфляційних втрат та процентів річних.
Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).
Оскільки сторони не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Інфляція – це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат – висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.
Отже Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 виснувала, що суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Проценти річних позивач нарахував у розмірі, який є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних.
З огляду на викладене господарський суд залишає без задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних на 50 %.
За таких обставин позов підлягає задоволенню повністю.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, сплачена сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у сумі 33 834,92 грн.
Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (ідентифікаційний код 22800735, адреса місцезнаходження: 18002, м. Черкаси, вул. Гоголя, 285) на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (ідентифікаційний код 00100227, адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Петлюри Симона, 25)
1 083 440,20 грн (один мільйон вісімдесят три тисячі чотириста сорок гривень 20 коп.) три проценти річних, 
1 736 136,39 грн (один мільйон сімсот тридцять шість тисяч сто тридцять шість гривень 39 коп.) інфляційні втрати, 
33 834,92 грн (тридцять три тисячі вісімсот тридцять чотири гривні 92 коп.) витрати зі сплати судового збору. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене та підписане 10 серпня 2026 року.

Суддя О.В. Чевгуз