УХВАЛА

10 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/9043/13-а
адміністративне провадження № К/990/41170/26 
Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Ханова Р. Ф., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року
у справі №826/9043/13-а 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у м. Києві 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання дій протиправними, -
ВСТАНОВИЛА:
Не погодившись із судовими рішеннями у частині задоволених позовних вимог, Головне управління ДПС у м. Києві подало касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 03 вересня 2026 року та у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у частині задоволених позовних вимог і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у ній належним чином не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку.
Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За приписами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 цього Кодексу, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
При цьому, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 2 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);

- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Верховний Суд звертає окрему увагу на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Передбачена пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підстава для касаційного оскарження судових рішень пов`язана із випадками порушеннями судами попередніх інстанції норм процесуального права, передбачених частинами другою і третьою статті 353 КАС України. При цьому, у випадку зазначення у касаційній скарзі обґрунтованих доводів про наявність підстав для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд відповідно до частини третьої статті 353 КАС України (обов`язкові підстави) визначення скаржником пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України як самостійної підстави для касаційного оскарження судових рішень може бути прийнятним.
Однак, доводи про не встановлення судом істотних обставин справи або не дослідження доказів у справі стосуються порушення судом норм процесуального права, які відповідають частині другій статті 353 КАС України, як підстава для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд є прийнятними за умови обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Тобто, доводи про порушення судом норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 353 КАС України, мають бути наведені з одночасним викладенням обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Такі доводи мають бути наведені у взаємозв`язку із встановленими обставинами і висновками судів щодо кожного з питань, які скаржник вважає неправильно вирішеним. Доведення наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині одного з висновків суду не може бути підставою для відкриття касаційного провадження в частині іншого висновку з підстав порушення норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 353 КАС України.
До того ж, якщо скаржник уважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України
Обґрунтовуючи цю підставу, скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 листопада 2021 року у справі №520/469/19, від 31 березня 2023 року у справі №640/5269/19, від 24 травня 2021 року у справі №520/3336/19, від 31 липня 2024 року у справі №380/5630/23, від 20 березня 2020 року у справі №2а-9423/12/2670, від 09 жовтня 2019 року у справі №808/9397/13-а, від 05 травня 2020 року у справі №826/678/16 та від 21 листопада 2022 року у справі №826/13633/17.
Скаржник зазначає, що суди не дослідили докази щодо наявності чи відсутності у розпорядженні позивача первинних документів, неможливості їх надання контролюючому органу під час перевірки з причин, які відповідно до статті 44 Податкового кодексу України вважаються поважними, та не врахували, що саме платник податків зобов`язаний підтвердити показники податкової звітності первинними документами і надати їх контролюючому органу під час перевірки.
Також контролюючий орган не погоджується з оцінкою, наданою судом апеляційної інстанції рішенню Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі №761/9279/14-ц, та вважає, що встановлення цивільним судом факту належного виконання позивачем зобов`язань за договором позики не може замінити документи, які платник податків був зобов`язаний надати під час проведення податкової перевірки.
На підтвердження подібності правовідносин у справах №520/469/19, №640/5269/19, №520/3336/19 та у справі, що переглядається, скаржник обмежився загальним посиланням на суб`єктний склад, предмет правового регулювання, питання підтвердження господарських операцій первинними документами та обставини, що підлягають доказуванню.
Водночас таке обґрунтування не розкриває подібності правовідносин за змістовим критерієм, оскільки не містить зіставлення конкретних фактичних обставин, прав та обов`язків учасників спірних правовідносин і умов застосування відповідних норм права у наведених скаржником справах та у цій справі.
Крім того, твердження про подібність суб`єктного складу не узгоджується з матеріалами цієї справи, у якій позивачем є фізична особа, а спір у відповідній частині стосується оподаткування доходу фізичної особи, отриманого від нерезидента за договором позики, виконання обов`язку з повернення позики та правового значення обставин, установлених судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили.
Щодо інших наведених постанов Верховного Суду скаржник цитує висновки стосовно обов`язку платника податків надати контролюючому органу документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, та правових наслідків ненадання таких документів до закінчення перевірки, однак не здійснює належного співвіднесення цих висновків із конкретним висновком суду апеляційної інстанції у цій справі та не обґрунтовує подібності правовідносин, у яких такі висновки були сформульовані.
Так, переглядаючи рішення суду першої інстанції у частині податкового повідомлення-рішення від 28 грудня 2012 року №2347/17-20, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №761/9279/14-ц встановлено належне виконання позивачем умов договорів доручення та позики, а саме передачу грошових коштів в еквіваленті 6 000 000 доларів США уповноваженому представнику компанії «Klario Investments Ltd». У зв`язку із цим апеляційний суд, пославшись на частину четверту статті 78 КАС України, визнав такі обставини такими, що не підлягають доказуванню, та дійшов висновку про безпідставність установленого контролюючим органом порушення пункту 44.7 статті 44, підпункту 164.2.18 пункту 164.2 статті 164 та пункту 171.2 статті 171 Податкового кодексу України.
Натомість доводи касаційної скарги зводяться до тверджень про те, що суди не дослідили докази щодо наявності у позивача первинних документів і причин їх ненадання під час перевірки, неправильно оцінили значення рішення цивільного суду, не розмежували обставини, установлені цим рішенням, та обставини виконання позивачем податкового обов`язку, а також не надали належної оцінки доводам контролюючого органу.
Отже, наведене скаржником обґрунтування фактично спрямоване не на вирішення питання про застосування судом апеляційної інстанції конкретної норми матеріального права без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, а на перевірку повноти встановлення судами обставин справи, переоцінку доказів та надання іншої оцінки встановленим обставинам.
Сама по собі незгода скаржника з оцінкою судами доказів та встановленими на їх підставі обставинами не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд також звертає увагу, що обставиною у розумінні процесуального закону є фактичні дані, тобто певний матеріально-правовий факт, а не правова оцінка судом установленого факту. Надання судом, на переконання скаржника, неправильної оцінки доказу не є тотожним установленню обставин на підставі недопустимого доказу. Недопустимим доказом у розумінні статті 74 КАС України є доказ, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.
Таким чином, наведене контролюючим органом обґрунтування не узгоджується зі змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та не свідчить про належне викладення передбаченої цією нормою підстави касаційного оскарження.
Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України
Посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виокремлює конкретного питання застосування конкретної норми матеріального права, висновок щодо якого відсутній у практиці Верховного Суду, не зазначає, у чому саме полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні такої норми, та не формулює висновку щодо її правильного застосування, який, на думку скаржника, має бути сформований Верховним Судом.
Натомість зміст касаційної скарги свідчить, що контролюючий орган посилається на наявність численних постанов Верховного Суду щодо застосування пунктів 44.1, 44.6, 44.7 статті 44 та пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, наводить сформульовані у цих постановах висновки та стверджує про їх неврахування судами попередніх інстанцій.
Отже, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не узгоджується з наведеним ним же обґрунтуванням про наявність сформованої практики Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.
Відсутність висновку Верховного Суду у справі з тотожними фактичними обставинами не є тотожною відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування конкретної норми права. Необхідність установлення фактичних обставин певної справи та оцінки доказів з урахуванням її індивідуальних особливостей також не свідчить про наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
За таких обставин зазначена скаржником підстава касаційного оскарження також не має належного обґрунтування.
Щодо доводів про порушення норм процесуального права
Доводи контролюючого органу про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили докази щодо наявності у позивача первинних документів, не встановили причин їх ненадання під час перевірки, не розмежували обставини, встановлені цивільним судом, та обставини виконання позивачем податкового обов`язку, а також не надали належної оцінки доводам і доказам контролюючого органу, за своїм змістом стосуються порушення норм процесуального права щодо дослідження доказів та встановлення обставин справи.
Такі доводи відповідають положенням пункту 1 частини другої статті 353 КАС України та можуть розглядатися у взаємозв`язку з пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України лише за умови обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав, передбачених пунктами 1, 2 або 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Однак, як зазначено вище, підстави, передбачені пунктами 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник належним чином не обґрунтував.
До того ж вимоги касаційної скарги полягають не у скасуванні судових рішень із направленням справи на новий розгляд, як це передбачено частиною другою статті 353 КАС України, а в ухваленні нового рішення про відмову в задоволенні позову, що також не узгоджується з фактичним змістом доводів про неповне встановлення обставин справи та недослідження доказів.
Щодо меж оскарження судових рішень
Предметом спору у цій справі є, зокрема, два податкові повідомлення-рішення, прийняті з різних правових і фактичних підстав: від 28 грудня 2012 року №2347/17-20 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальній сумі 10 166 402,25 грн та від 28 грудня 2012 року №0011622260 про застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства у сумі 47 842 200,00 грн.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 28 грудня 2012 року №0011622260 суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» компетентним органом щодо застосування передбачених цією нормою санкцій був Національний банк України та за його визначенням - підпорядковані йому установи, до яких органи державної податкової служби не належали. Тому апеляційний суд погодився з висновком про відсутність у податкового органу повноважень для застосування до позивача відповідних фінансових санкцій.
Водночас у касаційній скарзі не зазначено, яку саме норму права суд апеляційної інстанції неправильно застосував при вирішенні цього питання, не наведено постанови Верховного Суду з іншим висновком у подібних правовідносинах, не обґрунтовано необхідності відступлення від висновку, застосованого апеляційним судом, та не сформульовано питання застосування норми права, щодо якого відсутній висновок Верховного Суду.
Отже, стосовно висновку суду про протиправність податкового повідомлення-рішення від 28 грудня 2012 року №0011622260 касаційна скарга не містить обґрунтування жодної з підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, хоча у прохальній частині скаржник просить скасувати судові рішення в усій частині задоволених позовних вимог.
З поданої вдруге касаційної скарги вбачається, що усі доводи скарги побудовані на тлумаченні норм права, має майже ідентичний зміст попередньо поданої касаційної скарги, яка була повернута Верховним Судом, додаткових обґрунтувань не містить, що свідчить про формальний підхід податкового органу до оформлення скарги.

За наведених обставин Верховний Суд уважає, що обґрунтування касаційної скарги зводиться до викладення встановлених контролюючим органом обставин, цитування норм податкового законодавства та висновків Верховного Суду без належного співвіднесення їх із висновками суду апеляційної інстанції та без змістовного обґрунтування подібності правовідносин, а також до незгоди скаржника з оцінкою судами доказів і встановленими обставинами справи.
Наведене не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України, та фактично вимагає від суду касаційної інстанції повторного дослідження доказів і встановлення обставин справи, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
На стадії відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень по суті спору, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подала, установлених законом вимог щодо форми і змісту касаційної скарги та строку реалізації права на касаційне оскарження.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати або підміняти підстави касаційного оскарження. Такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судове рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження відповідно до частини третьої статті 334 КАС України, а надалі суд касаційної інстанції переглядає судові рішення саме в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відповідно до частини першої статті 341 КАС України.
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження, їх некоректне визначення або визначення безвідносно до предмета спору та висновків судів у конкретній справі унеможливлює прийняття такої скарги та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
Керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2026 року у справі №826/9043/13-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання дій протиправними повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити заявнику касаційної скарги, що її повернення не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя | Р.Ф. Ханова