ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/389/24
Провадження № 22-ц/820/1246/26

Хмельницький апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., П`єнти І.В., Талалай О.І.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю представника ОСОБА_1 адвоката Овчаренко І.Ю.,
представника ОСОБА_2 адвоката Возного М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2026 року та ОСОБА_3 на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2026 року, суддя Вдовичинський А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по договору позики та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 40000 євро.
В обґрунтування позову вказала, що 19.12.2023 між нею та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідного до якого вона надала відповідачу у позику 40000 євро, які позичальник зобов`язався повернути до 05.01.2024, на підтвердження чого було складено розписку.
Станом на 18.01.2024 ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим просила суд позовну заяву задовольнити. 
В березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 19.12.2023 на суму 40000 євро, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки він був укладений з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості, тобто вчинений на шкоду кредитору. 
Зазначив, що 29.01.2024 Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області було ухвалене рішення у справі №676/959/23, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 315000 грн заборгованості за договором позики від 20.06.2019, 3% річних в сумі 24918,74 грн, інфляційні втрати в сумі 136558,04 грн. Також стягнуто 20000 доларів США заборгованості за договором позики від 10.08.2020 та 3% річних в сумі 989,09 доларів США.
Спірний договір позики створює ризик незадоволення вимог інших кредиторів при нестачі коштів для задоволення всіх вимог кредиторів. 
В судовому засіданні в справі №676/959/23 ОСОБА_2 заперечував наявність в нього боргів перед третіми особами, що вказує на неправдоподібність укладеного між відповідачами договору позики грошових коштів. 
ОСОБА_1 , будучи достовірно обізнаною про наявність у ОСОБА_2 боргів перед іншими особами, передала останньому в борг значну суму 40000 євро, що також свідчить про удаваність спірного правочину.
Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протягом 2022 - 2023 років в судах було розглянуто декілька спорів, в яких останні мали статус як відповідача так і позивача, що вказує на існування між ними тривалих по часу спірних правовідносин, що також підтверджує правомірність спірного договору позики. 
Ухвалою суду від 12.09.2024 у справі №676/2040/24, справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики об`єднано в одне провадження зі справою №676/389/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та присвоєно №676/389/24. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.02.2026 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу 40000 євро відмовлено.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 19.12.2023 на суму 40000 євро, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Суд виснував, що договір позики від 19.12.2023 має ознаки фраудаторного правочину, оскільки метою його укладення було уникнення ОСОБА_2 від виконання зобов`язання за рішенням суду на користь ОСОБА_3 у справі №676/959/23, яким було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики від 20.06.2019 та від 10.08.2020.
В той же час, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо наявності у неї відповідної суми коштів на час вчинення розписки та передачі коштів ОСОБА_2 . 
Суд критично оцінив визнання ОСОБА_2 позову в суді та пояснення останнього щодо втрати ним позичених у ОСОБА_1 коштів. При цьому, він не звертався у поліцію із заявою по факту втрати (викрадення) значної суми коштів.
Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.04.2026 в задоволенні вимог представника ОСОБА_3 адвоката Мельника А.І. про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 40000 грн витрат на правничу допомогу відмовлено. Вирішено питання судових витрат зі сплати судового збору.
В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
В обґрунтування вимог вказала, що докази у справі об`єктивно підтвердили факт передачі нею для ОСОБА_2 коштів в сумі 40000 євро, однак суд не надав цим доказам належної правової оцінки. Так, письмова розписка достовірно свідчить про отримання ОСОБА_2 від неї грошей у позику, що позичальник підтвердив у судовому засіданні, визнавши позов. Договір позики було укладено до ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ОСОБА_3 . Висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги письмові документи не було надано нею для дослідження до суду першої інстанції. Відповідачі за поданим ним позовом не заперечували тієї обставини, що ОСОБА_1 була обізнана про матеріальний стан ОСОБА_2 , наявність у нього боргів, що в загальному підтверджує правильний висновок суду про недійсність укладеного договору.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_3 просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на його користь 40000 грн витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування скарги вказав, що 27.02.2026 через електронну систему документообігу суду він направив заяву про ухвалення додаткового судового рішення, долучивши до неї акт виконаних робіт з детальним описом наданих адвокатом послуг в даній справі, договір про надання правничої допомоги, однак судом вказаного до уваги не взято та безпідставно зазначено, що ним не надано доказів на понесення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
У відзиві на вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що у зв`язку із відсутністю первинних бухгалтерських документів немає підстав для визнання фактичними, реальними, дійсними витрати ОСОБА_3 на правничу допомогу. Зі змісту наданих стороною документів неможливо встановити, що протокол створення та перевірки удосконаленого електронного підпису сформований саме щодо акту виконаних робіт адвокатом Мельником А.І.
В судовому засіданні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 , проти апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечили. 
Інші учасники справи, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в суд не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши пояснення представників сторін, провівши перевірку матеріалів справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.06.2022 у справі №676/5856/20 виділено ОСОБА_2 в натурі належні йому 3/5 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 . За змістом цього рішення суду, яке набрало законної сили, земельна ділянка, на якій знаходився житловий будинок, перебувала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . 
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06.02.2023 у справі №676/865/23 задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову до його подання та накладено арешт на 3/10 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідними надвірними спорудами до нього по АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, площею 0,0854 га, з кадастровим номером 6810400000:15:002:0178, за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 .
Як вбачається зі змісту письмової розписки ОСОБА_2 від 19.12.2023, ОСОБА_1 передала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40000 євро, які останній зобов`язався повернути в строк до 05.01.2024, зазначивши, що повернення боргу гарантовано усім власним нерухомим майном (а.с. 7, 105, т. 1).
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.01.2024 у справі №676/959/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 315000 грн заборгованості за договором позики від 20.06.2019, 3% річних в сумі 24918,74 грн, інфляційні втрати в сумі 136558,04 грн; 20000 дол. США заборгованості за договором позики від 10.08.2020, 3% річних в сумі 989,09 дол. США; 12440,19 грн судового збору (а.с. 41-43, т. 1).
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 09.04.2024 рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29.01.2024 у справі №676/959/23 було залишено без змін (а.с. 76-78, т. 2).
Постановою Верховного Суду від 04.05.2026 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.01.2024 та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09.04.2024 залишено без змін.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК).
Для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. 
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (пункти 132 - 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 у справі №910/6654/24).
Договір позики належить до договірного типу, який опосередковує передання майна у власність. Якщо позичальником за договором позики є боржник, то не виключається визнання договору позики недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), якщо учасники цивільного обороту використовують такий договір з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника та/або для створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого забезпеченого кредитора» для боржника. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Належність договору позики до договірного типу, який опосередковує передання майна у власність безумовно «позначається» на тих обставинах, що дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
Застосування конструкції «фраудаторності» щодо договору позики, якщо він вчинений після стягнення боргу, між боржником (позичальником), з якого стягнуто борг судовим рішенням, та позикодавцем («своїм кредитором»), має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації такого правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. 
Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати договір позики як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого забезпеченого кредитора» для боржника; момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати, батько), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа, інший кредитор. Тобто пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини, навіть трудові чи «товариські»).
Верховний Суд у своїй практиці зазначав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання питання про стягнення боргу за договором позики та визнання позову відповідачем при наявності невиконаного судового рішення про стягнення з боржника боргу для створення переваг одного кредитора перед іншим в процедурі виконавчого провадження є недопустимим. При цьому, у разі ініціювання питання про стягнення боргу за договором позики та визнання позову відповідачем при наявності невиконаного судового рішення про стягнення з боржника боргу для створення переваг одного кредитора перед іншим в процедурі виконавчого провадження судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (постанова Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №753/9175/20).
Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були співвласниками земельної ділянки, яка розташована за адресою проживання ОСОБА_2 , що свідчить про пов`язаність сторін.
Суд першої інстанції, надавши правильну оцінку доказам щодо передачі в борг ОСОБА_2 коштів в сумі 40000 євро, джерела походження яких ОСОБА_1 не змогла підтвердити, врахувавши як пояснення ОСОБА_2 щодо втрати таких коштів, так і час укладення договору позики, зокрема те, що відповідний договір було укладено після пред`явлення до ОСОБА_2 позову ОСОБА_3 про стягнення боргу, ОСОБА_2 достатньо майна для задоволення вимог як ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 немає, дійшов обґрунтованого висновку щодо фраудаторності спірного правочину.
При цьому, суд звертає увагу на обставини надання грошових коштів ОСОБА_1 у позику ОСОБА_2 .
Як вбачається зі змісту письмової розписки від 19.12.2023, кошти в сумі 40000 євро було надано у позику відповідачу на строк лише до 05.01.2024, тобто на 16 діб. При цьому, як зазначила ОСОБА_1 , вона надала позику ОСОБА_2 для того, щоб той погасив свою заборгованість перед ОСОБА_3 , в той час як ОСОБА_2 в суді ствердив, що отримав позику з метою придбання власного житла. 
В той же час, такі обставини ставлять під сумнів дійсність намірів сторін договору позики, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо реальності мети договору, оскільки виникає питання щодо необхідності, доцільності отримання значної суми позики всього лише на 16 днів з метою погасити борг перед іншим кредитором, яким є ОСОБА_3 , і, відповідно, через 16 днів, мати обов`язок по поверненню 40000 євро іншому кредитору, ОСОБА_1 . Такі ж обставини стосуються і в разі отримання коштів ОСОБА_2 , як він ствердив, на придбання власного житла. 
Сторони договору позики очевидно «вживали право на зло», використовували цивільно-правовий інструментарій (договір позики) для ухилення від повернення боргу ОСОБА_2 позичальнику ОСОБА_3 шляхом штучного збільшення кредиторів та, відповідно, зменшення фактичної можливості примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , усієї суми боргу, в тому числі і за рахунок майна боржника. Ці обставини вказують на те, що сторони спірного договору діяли недобросовісно, маючи на меті порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 , що є правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Рішення суду по суті спору ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування або зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга останньої задоволення не підлягає.
Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було заявлено про те, що очікувані витрати з надання правничої допомоги в даній справі становитимуть 40000 грн.
Одночасно з клопотанням про стягнення судових витрат, поданим представником ОСОБА_3 адвокатом Мельником А.І., було надано суду також акт виконаних робіт від 26.02.2026, згідно з яким відповідно до умов договору про надання правничої допомоги №10 від 23.03.2024, адвокатом були надані наступні послуги: написання та подання позову, подання адвокатського запиту, написання та подання клопотання про витребування доказів, написання та подання клопотання про зупинення провадження у справі, написання та подання клопотання про залучення ОСОБА_3 як третьої особи, ознайомлення з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики, участь у судових засіданнях у справі як особисто так і в режимі відеоконференцзв`язку.
05.04.2026 представником ОСОБА_3 адвокатом Мельником А.І. до суду було подано клопотання про долучення доказів, разом з яким було подано копію договору про надання правничої допомоги від 10.03.2024, згідно з п. 4.1. якого розмір гонорару адвоката Мельника А.І. становить 40000 грн.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною першою статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 21.07.2025 у справі №909/399/24 (провадження №12-37гс25) вказала:
- «…право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови КГС ВС від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та від 31.05.2022 у справі №917/304/21);
- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15ц);
- потрібно розрізняти наслідки несвоєчасного подання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Першої судової палати КЦС ВС від 29.06.2022 у справі №161/5317/18)».
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21, від 24.01.2023 у справі №922/4022/20).
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Протилежне тлумачення розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України суперечить принципу правової визначеності та посягає на гарантоване державою верховенство права.
Вказане тлумачення викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №401/1086/23, провадження №61-4103св24.
Не заявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/216/23.
В той же час, як вбачається з матеріалів справи, ні ОСОБА_3 , ні його представником адвокатом Мельником А.І. не було заявлено до суду клопотання в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК, про надання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
За встановлених вище обставин колегія суддів вважає, що незаявлення ОСОБА_3 суду першої інстанції до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу судових витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, є самостійною підставою для відмови в ухваленні додаткового судового рішення, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Враховуючи, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 про стягнення правничих витрат з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з інших підстав, у зв`язку із необґрунтованістю вимог, а не у зв`язку із незаявленням відповідного клопотання, додаткове судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. 
В решті додаткове рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Судді: Р.С. Гринчук

І.В. П`єнта

О.І. Талалай