ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 липня 2026 року	Справа №160/34249/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності та дій протиправними, та стягнення витрат, –

ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_2 , в якому, з урахуванням закриття провадження в частині позовних вимог ухвалою суду від 20.02.2026 за заявою позивача, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність та протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті вартості на лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня №4» Дніпровської міської ради у сумі 36800,00 грн;
- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , рахунок в ПриватБанк – НОМЕР_4 , МФО 305299, IBAN НОМЕР_5 ) вартість витрат на лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня №4» Дніпровської міської ради у сумі 36800,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 . Наразі позивач визнаний непридатним до військової служби, звільнений з військової служби та має статус особи з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Під час служби позивач отримав травму, проте, належного лікування травми вчасно не отримав та продовжив несення служби, що в подальшому призвело до практичної повної втрати роботи лівого колінного суглобу. У зв`язку з цим, позивач звернувся до медичної служби Військової частини НОМЕР_1 з питання направлення на лікування, але отримав відмову та продовжив нести військову службу. Перебуваючи у відпустках, у зв`язку з погіршенням самопочуття, позивачем пройдено стаціонарні лікування, госпіталізації та здійснено оперативні втручання. У зв`язку з відсутністю стабілізаційних систем у лікарні, позивач самостійно сплатив кошти за лікування у розмірі 36800,00 грн. Позивач зазначив, що повідомляв медичну службу Військової частини НОМЕР_1 про необхідність придбання медичних компонентів, проте, позивачу було відмовлено, посилаючись на відсутність бюджетного фінансування. Враховуючи, що лікування позивача в медичних закладах, які не входять до структури Міністерства оборони України, відбулось із не залежних від позивача причин та за направленням Військової частини НОМЕР_6 (військового шпиталю), позивач вважає, що має право на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З метою отримання компенсації понесених витрат позивач звертався із заявами до Міністерства оборони України, проте, останнім було відмовлено в отриманні компенсації витрат на лікування, оскільки між військовою частиною та фізичними особами-підприємцями, у яких були придбані медичні компоненти для лікування, не укладено відповідних договорів, а отже, відсутні правові підстави для компенсації цих витрат із Державного бюджету. Позивач із такою позицією відповідача не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.
До суду від представника Військової частини НОМЕР_2 надійшли пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, в яких останній щодо задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що медичні компоненти були придбані позивачем з власної ініціативи, оскільки позивач не звертався до військової частини із рапортами або повідомленнями про необхідність забезпечення його медичними засобами чи проведення оперативного втручання. Така форма отримання позивачем медичних послуг (лікування) не погоджена рішенням Міністерства оборони України чи лікувальним закладом іншого відомства, а тому, повинна розглядатись як власна ініціатива позивача за межами програми медичного забезпечення за рахунок бюджету Міністерства оборони України, що, в свою чергу, не може породжувати компенсаційних витрат з боку держави, оскільки суперечить положенням абз. 4 п. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Наголошує на тому, що лікування та закупівля медичного обладнання були здійснені поза межами передбаченого законодавством порядку забезпечення військовослужбовців медичною допомогою та відповідним обладнанням, оскільки відповідно до положень вищезазначеної норми права, такі витрати мали бути погоджені та забезпечені через військово-медичні заклади або інші державні програми, що у даному випадку не відбулося. З огляду на викладене, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 
До суду від представника Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачу лікування було надано у медичних закладах, які не відносяться до військово-медичних закладів військових формувань. Наголошує на тому, що військовослужбовці Збройних Сил України мають право звернутись до державних або комунальних закладів охорони здоров`я та лікуватись за рахунок держави, але виключно: якщо за місцем проходження військової служби, навчальних і спеціальних зборів відсутні військово-медичні заклади охорони здоров`я, відповідні спеціалізовані відділення, спеціальне медичне обладнання; в екстрених випадках (зокрема, через виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги за номером « 103» (п. 4 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Зазначає також, що обставини справи не свідчать про неможливість надання позивачу медичної допомоги безкоштовно.
До суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній проти тверджень представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечив, позовні вимоги підтримав та просив позовну заяву задовольнити. 
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус ветерана війни – учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_7 від 12.09.2023).
Позивач призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 25.09.2022 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується записами, вчиненими у військовому квитку позивача серії НОМЕР_8 від 06.06.1994. 
Позивач зазначає, що під час несення служби отримав травму та у зв`язку з цим звернувся до медичної служби Військової частини НОМЕР_1 за направленням на лікування, але отримав відмову та продовжив нести військову службу. 
Згідно довідки військово-лікарської комісії при Військовій частині НОМЕР_6 від 12.04.2024 №3462 позивачу проведено медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_6 12.04.2024. 
Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Поширений міжхребцевий остеохондроз, деформуючий спондильоз, спондилоартроз шийного, грудного та попереково-крижового відділів хребта з грижами та протрузіями міжхребцевих дисків, лікований оперативно (28.12.2023 – висічення міжхребцевого диску С5-С6 та встановлення титанового імпланту «кейдж») з м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, помірним порушенням функції. Хронічний дискогенний шийний та попереково-крижовий радикуліт з С5-С6, С6-С7 ліворуч та L5-S1 праворуч, у фазі нестійкої ремісії з помірним порушенням функції. Посттравматичний деформуючий остеоартроз II ст. лівого колінного суглобу, застарілий розрив передньої хрестоподібної зв`язки лівого колінного суглобу, у вигляді помірної передньо-задньої нестабільності лівого колінного суглобу, больового синдрому з помірним порушенням функції лівого колінного суглобу. Гіпертонічна хвороба І ст. СН0 ст. Наслідки операцій: 15.02.2024 – сафенектомія зліва; 20.02.2024 – сафенектомія справа з приводу варикозної хвороби обох нижніх кінцівок, у вигляді зміцнілих післяопераційних рубців.
Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. 
Множинний ускладнений карієс. Часткова вторинна адентія. Коефіцієнт жувальної ефективності 32% по Агапову.
Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби.
На підставі статті 64б, 23б, 61б, 39г, 49в графи II Розкладу хвороб обмежено придатний до військової служби.
Непридатний до служби у ДШВ, плавскладі. морській піхоті, спецспорудах (за винятком підрозділів забезпечення). Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, ТЦК та СП. установах, організаціях, навчальних закладах. 
Згідно довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 08.12.2024 №274, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , позивач у період з 11.10.2022 по 31.12.2022; з 14.11.2023 по 19.11.2023; з 24.11.2023 по 01.12.2023; з 05.12.2023 по 23.12.2023; з 16.04.2024 по 20.04.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н. п. Тернова, н. п. Шестаково, н. п. Перемога Харківської області; н. п. Новодарівка Малинівської сільської територіальної громади Пологівського району Запорізької області. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні, поніс витрати на лікування у розмірі 36800,00 грн, що підтверджується рахунком на оплату набору імплантатів для остеосинтезу №ТЮ-0000142 від 04.11.2024, виставленим ФОП ОСОБА_2 , та платіжною інструкцією №0.0.3984146058.1, код документа 9359-5423-1559-3124 від 04.11.2024 на суму 36800,00 грн. 
На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 15.03.2025 №34-РС позивача звільнено з військової служби у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатність до військової служби з переглядом через 6-12 місяців), пункту 2 частини 4 статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.03.2025 №80 позивача з 21.03.2025 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
Згідно витягу №150/25/1297/ВТ з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів від 28.05.2025 №150/25/1297/Р, позивачу встановлено третю (ІІІ) групу інвалідності, причина інвалідності: поранення (контузії, травми, каліцтва), захворювання або інші ушкодження здоров`я, одержані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, поліції, СБУ, інших військових формуваннях. Наявний висновок ВЛК, або ЛЕК, або МВЛК. Збройні Сили України: Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, дата повторного оцінювання повсякденного функціонування особи 01.06.2026. 
08.05.2025 позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про відшкодування понесених на лікування витрат. 
Подана позивачем заява розглянута за належністю Військовою частиною НОМЕР_2 , листом якої від 19.09.2025 №1656/11692 зазначено про відсутність законних підстав для відшкодування витрат, понесених позивачем у листопаді-грудні 2024 року під час лікування. Відмова мотивована тим, що відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці мають право на безоплатне медичне забезпечення у військово-медичних закладах Міністерства оборони України та інших військових формувань. Законодавством не передбачено компенсацію витрат військовослужбовцю за самостійно придбані медичні вироби, лікарські засоби чи інші компоненти лікування. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах та взаєморозрахунків за нею між військовими формуваннями», відшкодування витрат на лікування в цивільних закладах може здійснюватися лише у випадку наявності направлення від військової частини (військово-лікарської комісії) та укладених договорів між Міністерством оборони України та закладом охорони здоров`я. Військова частина не має і не мала жодних договорів із фізичними особами-підприємцями, у яких позивачем придбано компоненти лікування. Відповідно, правових підстав для компенсації цих витрат з коштів державного бюджету немає. Здійснення такої компенсації суперечило б вимогам Бюджетного кодексу України та розцінювалося б як нецільове використання бюджетних коштів.
Позивач вважає таку правову позицію протиправною, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті першої Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
В силу статті 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Частиною першою статті 11 Закону №2011 передбачено, серед іншого, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Частиною 1 статті 11 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.
Охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.
Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Приписами Закону №2011-ХІІ не передбачено лікування військовослужбовців в приватних закладах охорони здоров`я.
Відповідно до статті 23 Закону №2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя визначений Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 (далі - Порядок №1923)
Відповідно до пункту 3-2 Порядку №1923, що був внесений на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 №458 та набрав чинності 19.04.2022, на період дії правового режиму воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану на території України витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами, зазначеними у пункті 1 цього Порядку, здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб у подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до тепер. Окрім того, цим Указом Кабінет Міністрів (зобов`язано) невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Враховуючи викладене Кабінет Міністрів України на період дії воєнного стану визначив, що витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.
Судом встановлено, що 06.11.2024 позивачу проведено оперативне втручання, а саме: геміляміляктомію L5 ліворуч. Стабілізацію транспедикулярною титановою системою на 4 гвинти «Інтерлок».
У зв`язку з відсутністю стабілізаційних систем у лікарні, позивач самостійно сплатив кошти за набір імплантатів для остеосинтезу у сумі 36800,00 грн на реквізити, надані лікуючим лікарем, а саме: рахунок на оплату № ТЮ-0000142 від 04.11.2024, постачальник ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною платіжною квитанцією, наявною у матеріалах справи.
Позивач зазначає, що у державних медичних установах на момент направлення не було можливості виконати термінову операцію. 
Разом із тим, суд зауважує, що з наданих позивачем документів не вбачається необхідності екстреного оперативного втручання та не зазначені строки, які необхідні для оперативного втручання.
Окрім того, у матеріалах справи наявна відповідь Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради листом від 17.02.2026 №01-17/262 на звернення начальника Південно-Східного територіального юридичного відділу, якою зазначено, що пацієнт ОСОБА_1 був госпіталізований до відділення політравми КНП «КЛШМД» ДМР 09.12.2024 за направленням № 22151 від 25.11.2024 з Військової частини НОМЕР_6 на стаціонарне лікування з діагнозом: розрив передньої хрестоподібної зв`язки, хронічна передньомедіальна нестабільність правого колінного суглобу у вигляді нестійкого больового синдрому та тимчасового порушення функцій. На час госпіталізації стан пацієнта не вимагав невідкладного оперативного втручання в умовах КНП «КЛШМД» ДМР. Ця патологія потребує планового оперативного лікування. У КНП «КЛШМД» ДМР була можливість надати вищевказану спеціалізовану допомогу ОСОБА_1 безоплатно, лікарня закуповує необхідні витратні матеріали для проведення оперативних втручань, як особливому контингенту, так і цивільним хворим.
Також, листом Військової частини НОМЕР_6 №555/36671 від 16.12.2025 зазначено, що у Військовій частині НОМЕР_6 проводяться оперативні втручання: геміламінектомія L5 ліворуч, стабілізація системами, які наявні на момент операції; артроскопічна реконструкція хрестоподібних зв`язок колінного суглоба з відновленням меніска.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
До складу Міноборони входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.
Одним із завдань Військово-медичного департаменту Міноборони є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.
Матеріалами адміністративної справи підтверджено, що 24.06.2025 позивачу здійснено оперативне втручання, матеріали за яке придбано за кошти військового.
У позовній заяві позивач просить стягнути на його користь суму у розмірі 36800,00 грн.
Разом із тим, зазначена сума вартості на придбання імплантатів для остеосинтезу сплачена ФОП ОСОБА_2 , згідно платіжної інструкції №0.0.3984146058.1, код документа 9359-5423-1559-3124 від 04.11.2024 на суму 36800,00 грн, що суперечить положенням абз. 4 пункту 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд зазначає, що оплата вартості на придбання імплантатів для остеосинтезу фізичній особі-підприємцю свідчить про те, що лікування та закупівля медичного обладнання були здійснені позивачем поза межами передбаченого законодавством порядку забезпечення військовослужбовців медичною допомогою та відповідним обладнанням, оскільки відповідно до положень вищезазначеної норми права, такі витрати мали бути погоджені та забезпечені через військово-медичні заклади або інші державні програми, що у даному випадку не відбулося.
Медичне забезпечення осіб із складових сил оборони та сил безпеки, постраждалих у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, організовано з урахуванням Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, статті 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Зазначеними нормативно-правовими актами встановлено, що військовим командуванням, в межах повноважень, надано право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму.
З метою визначення стратегії та основних напрямів розвитку медичного забезпечення Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями під час дії особливого періоду, надзвичайного стану та інших кризових ситуацій Кабінет Міністрів України 31.10.2018 затвердив Воєнно-медичну доктрину України (далі - Постанова №910).
Пунктом 7 розділу ІІ Постанови №910 визначено основні складові (елементи) системи охорони здоров`я військовослужбовців.
Основою системи охорони здоров`я військовослужбовців є медичні служби (військово-медичні підрозділи, військові заклади охорони здоров`я та органи управління медичним забезпеченням), а також визначена кількість закладів охорони здоров`я системи охорони здоров`я цивільного населення.
До них належать медичні служби Збройних Сил, МВС, Національної гвардії, СБУ, Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Служби зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужби.
Медичні служби утворюються відповідно до потреб Збройних Сил та інших військових формувань, мають систему управління, організаційно-штатну структуру та визначений комплект сил і засобів.
У воєнний час для надання всіх видів медичної допомоги, медичної і психологічної реабілітації поранених (хворих) утворюються функціональні об`єднання закладів охорони здоров`я Міноборони, МВС, інших військових формувань та системи охорони здоров`я цивільного населення.
На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №352-р «Деякі питання медичного забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських, які беруть участь в антитерористичній операції», з метою встановлення механізму організації надання військовослужбовцям вторинної (спеціалізованої) і третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги та підготовки визначених цивільних закладів охорони здоров`я затверджено «Інструкцію щодо механізму організації надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям у закладах охорони здоров`я, що залучаються для надання такої допомоги» (далі - Інструкція) та «Перелік закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, особам рядового і начальницького складу та поліцейським, які беруть участь в антитерористичній операції та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану»(далі - Перелік закладів).
Пунктом 1 Інструкції визначено механізм організації надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, особам рядового і начальницького складу та поліцейським, які беруть участь в антитерористичній операції та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану (далі - військовослужбовці), в закладах охорони здоров`я адміністративно-територіальних одиниць (далі - заклади охорони здоров`я) та державних установах Національної академії медичних наук України (далі - НАМН).
Пункт 4 Інструкції визначає основні завдання закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям:
прийом, реєстрація та облік щодо кількості поранених (хворих) військовослужбовців;
надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги і лікування поранених (хворих) військовослужбовців;
проведення медичної та фізичної реабілітації поранених (хворих).
У відповідності д абз. 1 пункту 7 Інструкції організація надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги пораненим (хворим) військовослужбовцям в закладах охорони здоров`я, що залучаються для надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям, покладається на МОЗ спільно з Міноборони.
Абзацом 1 пункту 9 Інструкції визначено, що надання вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги військовослужбовцям здійснюється медичними працівниками закладів охорони здоров`я та державних установ НАМН, що залучаються для надання такої медичної допомоги.
Суд зазначає, що ФОП ОСОБА_2 не відноситься до переліку осіб, що залучаються для надання медичної допомоги військовослужбовцям, визначених вказаною Інструкцією.
Окрім того, згідно наказів Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 №379 «Щодо надання медичної допомоги в умовах: воєнного стану військовослужбовцям, які беруть участь в операції Об`єднаних сил» та від 16.03.2022 №495 «Про організацію надання відновного лікування та реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я військовослужбовцям сил оборони», для надання медичної допомоги постраждалим і пораненим військовослужбовцям, залучаються заклади охорони здоров`я, які перебувають у сфері управління Міністерства охорони здоров`я України. Надання медичної допомоги потерпілим військовослужбовцям здійснюється на безоплатних засадах у цілодобовому режимі безвідмовно.
Таким чином, придбання військовослужбовцем медичного обладнання у фізичних осіб або приватних підприємців, з подальшим відшкодуванням витрачених коштів за рахунок державного бюджету, діючими нормативно-правовими актами України не передбачено.
Тобто, позивач погодився на здійснення оперативного втручання саме за свій рахунок.
Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення вартості медичного обладнання, придбаного у фізичної особи-підприємця, не підлягають задоволенню. Відповідно до норм чинного законодавства України, забезпечення військовослужбовців необхідними медичними послугами та обладнанням здійснюється через військово-медичні заклади або інші заклади охорони здоров`я, що діють у межах державних програм медичного забезпечення.
Оплата ж позивачем вартості придбання імплантатів для остеосинтезу фізичній особі-підприємцю без дотримання встановлених процедур суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки не узгоджується з порядком, передбаченим для фінансування таких витрат за рахунок державного бюджету.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправності бездіяльності та дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті вартості на лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня №4» Дніпровської міської ради у сумі 36800,00 грн.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору розподілу між учасниками справи не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності та дій протиправними, та стягнення витрат – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька