| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8369/25 суддя першої інстанції: Лариса ЖИТНЯК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у справі № 620/8369/25 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради (далі - відповідач, апелянт, Чернігівська МР), у якій, з урахуванням уточнень просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 763 від 17.04.2025 про відмову в наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати пп. 2.2 пункту 2 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 196 від 23.04.2025, яким затверджено зазначене рішення Комісії; 
- зобов`язати Виконавчий комітет Чернігівської міської ради забезпечити повторний розгляд заяви позивача від 22.03.2025 про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 позов задоволено повністю: оскаржувані рішення визнано протиправними та скасовано, Виконавчий комітет Чернігівської міської ради зобов`язано забезпечити повторний розгляд заяви позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» № 2923-ІХ від 23.02.2023 (далі - Закон № 2923-ІХ) не містить вимоги щодо обов`язкової державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна саме до моменту його пошкодження чи знищення, а позивач, підтвердивши право власності на об`єкт та факт його знищення внаслідок збройної агресії, набув право на отримання компенсації. 
Суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на відсутність рішення про присвоєння адреси, будівельного паспорта та дозвільних документів на початок будівельних робіт не спростовує факту перебування спірного об`єкта у власності позивача, підтвердженого відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Не погоджуючись із таким рішенням, Виконавчий комітет Чернігівської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено факт набуття позивачем права власності на знищений об`єкт нерухомого майна вже після його руйнування внаслідок бойових дій, однак ухвалено помилковий висновок про те, що це не перешкоджає отриманню компенсації. 
На переконання апелянта, пункт 2-1 Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 600 від 30.05.2023 (далі - Порядок № 600), вимагає, щоб право власності на знищений об`єкт нерухомого майна було зареєстроване в установленому законом порядку до 24 лютого 2022 року, а недотримання цієї умови автоматично виключає можливість отримання компенсації та породжує обґрунтований сумнів щодо фактичного володіння майном на відповідну дату. 
Крім того, відповідач вказує, що судом першої інстанції не досліджено встановлені Комісією обставини відсутності законних підстав для набуття позивачем права власності на об`єкт, а саме відсутність рішення про присвоєння об`єкту адреси, відсутність будівельного паспорта забудови земельної ділянки, відсутність зареєстрованих у Реєстрі будівельної діяльності відомостей про документи на початок виконання будівельних робіт та про прийняття об`єкта в експлуатацію, а також те, що земельна ділянка, на якій розташований об`єкт, має цільове призначення для ведення садівництва. 
Чернігівська МР вважає, що зазначені обставини свідчать про безпідставність реєстрації права власності на об`єкт та, відповідно, про відсутність підстав для надання компенсації, а задоволення позову створює ризик неправомірного витрачання бюджетних коштів за програмою «єВідновлення».
Апелянт також просив поновити строк на подання доказів, які не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції, а саме витягу з протоколу № 8 засідання Комісії від 14.05.2026 щодо звернення до правоохоронних органів з приводу перевірки законності реєстрації права власності на спірний об`єкт та листа Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 771/1-04/вих/01 від 04.06.2026 до Чернігівської окружної прокуратури з відповідним проханням, і прийняти зазначені докази до розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу з Чернігівського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з вимогами апеляційної скарги, ОСОБА_1 у відзиві зазначив, що факт перебування земельної ділянки у його власності з 2015 року, а також факт зведення на ній садового будинку до початку повномасштабного вторгнення підтверджуються договором купівлі-продажу від 15.01.2015, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.01.2015 та технічним паспортом від 22.02.2022, а неможливість внесення відомостей про право власності на будинок до реєстру до дати його знищення, була зумовлена виключно об`єктивними обставинами воєнного стану. 
Позивач зауважив, що жодна норма Закону № 2923-ІХ чи Порядку № 600 не встановлює вимоги щодо реєстрації права власності на знищений об`єкт саме до дати його пошкодження чи знищення, а посилання відповідача на таку вимогу є довільним тлумаченням підзаконного акта. 
На переконання ОСОБА_1 , державні органи, які не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від власних недоліків, а ризик будь-якої помилки посадової особи повинен покладатися на державу, а не на особу, яка потерпіла від збройної агресії.
Ухвалою апеляційного суду від 12.08.2025 апеляційну скаргу Чернігівської МР призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
На підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2015 ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0789 га, розташовану на землях Чернігівської міської ради в садівничому товаристві «Озерне», цільове призначення якої - для ведення садівництва, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 32245041 від 15.01.2015.
На вказаній земельній ділянці позивачем зведено садовий будинок загальною площею 113,1 кв. м, на який 22.02.2022, тобто до 24 лютого 2022 року, виготовлено технічний паспорт. 
У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України відомості про право власності на вказаний садовий будинок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем внесені не були.
Внаслідок влучання боєприпасів, 28.02.2022 працівниками поліції зафіксовано пошкодження (знищення) об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою, у зв`язку з чим розпочато кримінальне провадження. 
Актом комісійного обстеження № 3421 від 21.03.2025 встановлено, що об`єкт є зруйнованим (категорія ІІІ), не придатний для проживання, підлягає демонтажу.
На згаданий садовий будинок 19.06.2023 виготовлено новий технічний паспорт, а 04.07.2023 за ОСОБА_1 на нього зареєстровано право власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 338235814 від 06.07.2023.
За допомогою застосунку «Дія» 22.03.2025 позивач звернувся із заявою про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, зареєстрованою за № ЗВ-22.03.2025-179974.
За результатами розгляду вказаної заяви, 17.04.2025 Комісією з розгляду питань щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради прийнято рішення № 763 про відмову ОСОБА_1 в наданні компенсації на підставі підпункту 2 пункту 1 статті 6 Закону № 2923-ІХ - у зв`язку з виявленням недостовірних даних, зазначених у заяві. 
Це рішення Комісії було затверджено рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 196 від 23.04.2025.
Підставою для прийняття таких рішень визначено відсутність (за інформацією профільних управлінь міської ради) рішення про присвоєння об`єкту адреси, будівельного паспорта забудови земельної ділянки та відомостей у Реєстрі будівельної діяльності про дозвільні документи на початок виконання будівельних робіт і прийняття об`єкта в експлуатацію, а також те, що право власності на об`єкт зареєстровано позивачем лише 04.07.2023, тобто після дати його знищення.
Не погодившись з рішеннями Комісії та Виконавчого комітету, позивач звернувся до суду з про визнання їх протиправними та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про виплату компенсації. 
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Відносини щодо надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна регулюються Законом № 2923-ІХ (у редакції, чинній на час прийняття Комісією та Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради оскаржуваних рішень, тобто станом на 17.04.2025 та 23.04.2025 відповідно). 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 цього Закону знищеними об`єктами нерухомого майна є об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та знищені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відновлення яких є економічно недоцільним, зокрема будинки садибного типу, садові та дачні будинки.
Пунктом першим статті 2 Закону № 2923-ІХ визначено, що отримувачами компенсації за пошкоджені/знищені об`єкти нерухомого майна є фізичні особи - громадяни України, які є власниками пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна. 
Частиною третьою цієї статті встановлено вичерпний перелік осіб, які не можуть бути отримувачами компенсації (особи, до яких застосовано санкції; особи, які мають судимість за злочини проти основ національної безпеки України; спадкоємці зазначених осіб щодо відповідного майна); до жодної із зазначених категорій позивач не належить, що учасниками справи не заперечується.
Згідно з частиною шостою статті 6 Закону № 2923-ІХ підставами для відмови у наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна є: подання заяви особою, яка не може бути отримувачем компенсації або не має повноважень для подання заяви; виявлення недостовірних даних, зазначених у заяві про надання компенсації; подання заяви після спливу встановленого строку.
Пунктом 2-1 Порядку № 600 (у редакції, чинній станом на дату прийняття оскаржуваних рішень) передбачено, що подання особою, яка є власником знищеного об`єкта нерухомого майна, заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, визначений підпунктом «а» пункту 4 частини першої статті 1 Закону, в електронній формі здійснюється засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, зокрема мобільного додатка Порталу «Дія», за умови, що право власності такої особи на знищений об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та підтверджено відповідними відомостями з нього.
Колегія суддів зауважує, що наведена норма пов`язує наявність державної реєстрації права власності на знищений об`єкт із моментом подання заяви про надання компенсації в електронній формі, а не з датою пошкодження чи знищення такого об`єкта. Будь-яких інших часових умов щодо моменту державної реєстрації права власності ні Закон № 2923-ІХ, ні Порядок № 600 не встановлюють. 
Інші абзаци пункту 2-1 Порядку № 600 визначають особливості подання заяви законними представниками недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, або особи, яка не досягла 18-річного віку, в тому числі вимогу щодо подання заяви такими особами виключно в паперовій формі, і на спірні правовідносини не поширюються, оскільки позивач є дієздатною повнолітньою особою, яка звернулася із заявою особисто в електронній формі засобами Порталу «Дія».
Згідно з частиною першою статті 2 та частиною другою статті 9 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У постановах Верховного Суду сформовані усталені висновки щодо меж дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, згідно з якими дискреційними повноваженнями є такі повноваження, коли у межах, визначених законом, орган має можливість самостійно, на власний розсуд, обирати один із кількох варіантів правомірного рішення. 
Водночас коли для прийняття рішення виконано всі визначені законом умови і таке рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, повноваження дискреційними не є, а особа має право вимагати від суду зобов`язання прийняти конкретне рішення. 
У випадках, коли прийняття кінцевого рішення все ж залишається у межах дискреції суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту порушеного права є не підміна судом цього суб`єкта шляхом прийняття рішення за нього, а зобов`язання повторно розглянути відповідне питання з урахуванням правової оцінки, наданої судом. 
Такий підхід узгоджується з принципом розподілу влади та неодноразово підтверджувався Верховним Судом у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, прийнятих на підставі дискреційних повноважень.
Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. 
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу.
Отже, оцінюючи доводи Чернігівської міської ради у контексті наведеного нормативного регулювання, а насамперед - її клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (витягу з протоколу № 8 засідання Комісії від 14.05.2026 та листа Виконавчого комітету від 04.06.2026, адресованого органам прокуратури), колегія суддів зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках - за умови, що учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів враховує, що відповідно до абзацу другого частини другої статті 77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. 
Оскільки зазначені документи датовані після ухвалення оскаржуваного рішення (07.05.2026), а також після прийняття рішень Комісії № 763 від 17.04.2025 та Виконавчого комітету № 196 від 23.04.2025, тобто об`єктивно не могли бути покладені в основу цих рішень і не могли бути подані відповідачем до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів визнає причини їх неподання поважними в розумінні наведених норм та приймає ці докази до розгляду. 
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що факт звернення відповідача до органів прокуратури з проханням перевірити законність реєстрації права власності сам собою не встановлює протиправності такої реєстрації, а лише свідчить про ініціювання окремої процедури, результат якої на момент розгляду цієї справи відсутній, у зв`язку з чим наведені докази не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не змінюють правової оцінки спірних правовідносин.
З приводу доводів Чернігівської МР про те, що реєстрація права власності на знищений об`єкт після дати його руйнування (28.02.2022) автоматично виключає право на отримання компенсації, колегія суддів зазначає, що такі доводи не ґрунтується на змісті пункту 2-1 Порядку № 600, який пов`язує наявність державної реєстрації права власності виключно з моментом подання заяви про надання компенсації в електронній формі, а не з датою пошкодження чи знищення об`єкта. 
Посилання апелянта на нібито встановлену цим пунктом вимогу щодо реєстрації права власності «в установленому законом порядку до 24 лютого 2022 року» не відповідає дійсному змісту вказаної норми і фактично є довільним її тлумаченням, викладеним у листі Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на адвокатський запит позивача, а не приписом акта законодавства. 
З огляду на те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти виключно на підставі та в межах повноважень, встановлених законом, а не на підставі власного розширювального тлумачення підзаконного акта, яке додатково обмежує права особи, відмова в наданні компенсації з підстави, що не передбачена ні Законом № 2923-ІХ, ні Порядком № 600, не може вважатися правомірною.
Колегія суддів приймає до уваги те, що позивач безперервно володів земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт, з 2015 року, а технічний паспорт на садовий будинок виготовлено 22.02.2022 - до початку повномасштабного вторгнення та до дати знищення об`єкта (28.02.2022), що зафіксовано працівниками поліції саме за заявою позивача про відкриття кримінального провадження. 
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач мав фактичний та документально підтверджений зв`язок із майном на момент його знищення, а державна реєстрація права власності у 2023 році є не набуттям нового права на вже пошкоджений об`єкт, а формалізацією раніше існуючого володіння, здійснення якої до 2022 року об`єктивно унеможливлювалося воєнним станом та подальшим знищенням об`єкта. 
Надаючи оцінку доводам відповідача про відсутність рішення про присвоєння об`єкту адреси, будівельного паспорта забудови земельної ділянки та відомостей у Реєстрі будівельної діяльності про дозвільні документи на початок виконання будівельних робіт і прийняття об`єкта в експлуатацію, колегія суддів виходить з того, що зазначені обставини не належать до предмета доказування у спорі про надання компенсації за вже завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна. 
Так, підпункт «а» пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 2923-ІХ, на підставі якого позивачем подано заяву, поширюється на завершені об`єкти нерухомого майна - будинки садибного типу, садові та дачні будинки, і, на відміну від підпункту «б» цього ж пункту, який стосується об`єктів незавершеного будівництва та прямо вимагає наявності права на виконання будівельних робіт, не пов`язує право на компенсацію з наявністю дозвільної документації на будівництво. 
Посилання апелянта на те, що цільове призначення земельної ділянки позивача (для ведення садівництва) виключає можливість розташування на ній садового будинку, суперечить самій правовій природі такого будинку, спорудження якого на садовій земельній ділянці є звичайним для цієї категорії об`єктів нерухомого майна, прямо передбачених у переліку статті 1 Закону № 2923-ІХ.
Колегія суддів також враховує, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.07.2023 в установленому законом порядку та станом на час розгляду цієї справи не скасоване і не визнане недійсним у визначеному законодавством порядку. 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ґрунтується на принципі публічної достовірності державних реєстрів, а її оскарження (скасування) здійснюється у визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку, який передбачає самостійний предмет та підстави позову. 
Комісія, приймаючи рішення про відмову в наданні компенсації, як і суд у межах цього спору, не наділені повноваженнями підміняти собою процедуру оскарження державної реєстрації прав та самостійно, без дотримання встановленої законом процедури, визнавати відсутнім зареєстроване право власності позивача. 
Саме тому звернення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради до органів прокуратури з проханням перевірити законність реєстрації права власності на спірний об`єкт, здійснене вже після ухвалення оскаржуваного рішення, свідчить про усвідомлення відповідачем того, що встановлення протиправності реєстрації потребує самостійної процедури, а не може вирішуватися побічно в межах розгляду заяви про надання компенсації. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Комісії № 763 від 17.04.2025 та рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 196 від 23.04.2025 в оскаржуваній частині прийняті без дотримання критеріїв правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, встановлених частиною другою статті 2 КАС України, а саме - необґрунтовано та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки підставою для відмови фактично слугували обставини, не передбачені Законом № 2923-ІХ та Порядком № 600 як підстави для відмови у наданні компенсації.
Разом з тим, оскільки остаточне рішення про надання чи відмову в наданні компенсації, включно з оцінкою повноти пакета документів та розміру компенсації, законодавцем віднесено до повноважень Комісії, які за встановлених у цій справі обставин зберігають дискреційний характер, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є не покладення на відповідача обов`язку надати компенсацію, а зобов`язання повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у справі № 620/8369/25 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у справі № 620/8369/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 328- 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова