ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/554/25

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Семененка Я.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року (суддя Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 04.06.2022 по 08.03.2023 з врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 04.06.2022 по 31.12.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт та за період з 01.01.2023 по 08.03.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат; визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 09.03.2023 по 02.02.2024 з врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 09.03.2023 по 31.12.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та за період з 01.01.2024 по 02.02.2024 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 років військової служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 років військової служби; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; стягнути з Військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 04.06.2022 по 08.03.2023 з врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 04.06.2022 по 31.12.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та за період з 01.01.2023 по 08.03.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 09.03.2023 по 19.05.2023 з врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 09.03.2023 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 років військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 років військової служби. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційні скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Відповідачі зазначають, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Також Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що є не належним відповідачем у цій справі, адже позивач проходив військову службу у Регіональному управлінню Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Військова частина НОМЕР_3 ).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 04.06.2022 по 08.03.2023 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та з 09.03.2023 по 02.02.2024 у Регіональному управлінні Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (перебував на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ). 
Відповідно до наказу Начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 37 від 02.02.2024 позивача було звільнено з військової служби 02.02.2024.
Позивач вважає, що під час перебування на службі відповідачі протиправно не здійснили виплату належного грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного року, взятого як розрахункову величину, одноразової грошової допомоги та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. 
Щодо строку звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 2 статті 233 (у редакції, яка діяла до 19.07.2022), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, на спірні правовідносини, які охоплюються періодом до 19.07.2022, не поширюється строк звернення до суду. 
Разом з цим Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 визнано неконституційними із дня ухвалення цього Рішення положення частини 1 статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Враховуючи такі зміни законодавства, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що законодавець не обмежив будь-яким строком право на звернення з відповідним позовом особу, яка продовжує перебувати на публічній службі в органі (відомстві), з яким виник спір.
У цій справі позивач 02.02.2024 звільнений у запас відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «г».
Натомість позов подано до суду 08.01.2025. 
При цьому, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив поновити строк звернення до суду, оскільки з 12.08.2024 знову призваний по мобілізації. Позивач вказав, що не знав, що грошове забезпечення здійснюється не у повному обсязі. Також зауважив, що залишення позивача без судового захисту з підстав пропуску строків звернення до суду стане надмірним формалізмом та несправедливим, за умови, коли позивач ризикує своїм життям та відданий Державі.
Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Верховного суду, зокрема у постанові від 09 березня 2026 року у справі № 420/3503/25, у якій Верховний суд зазначив, що початок перебігу строку звернення до суду, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені). Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо. Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у якій Судова палата сформувала єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постановах від 25.09.2025 у справі № 440/9690/24, від 11.12.2025 у справі № 420/3504/25, від 23.12.2025 у справі № 240/4729/24 та інших.
Як вбачається з матеріалів справи, довідки про грошове забезпечення було отримано представником позивача разом з відповіддю відповідача від 26.12.2024 за № 1684, надану на адвокатський запит.
Інші докази матеріали справи не містять. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено, що позивач отримав письмовий документ, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені при звільненні раніше ніж в грудні 2024 року, а відтак відсутні підстави вважати, що строк звернення до суду з цим позовом пропущений.
Щодо суті спірних правовідносин, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пункт 4 названої урядової постанови в первинно прийнятій редакції встановлював, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 у первинній редакції внесені зміни, зокрема, до пункту 4 постанови КМУ № 704, який викладено в новій редакції та встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103.
Отже, з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Таким чином, у позивача через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, виникло право на отримання грошового забезпечення з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік). 
Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_2 такий висновок не спростовують. 
Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи Військової частини НОМЕР_1 в частині, що цей відповідач не є належним суб`єктом владних повноважень, який самостійно має виступати за заявленими позивачем позовними вимогами, адже пунктом 8 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Згідно з п. 1.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджені наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 (в редакції наказу Міністерства оборони України від 22 квітня 2021 року № 104), ці Правила визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі військова частина), що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до п. 1.2 Правил № 280 фінансове забезпечення - система заходів, що включає фінансове планування, отримання, зберігання, економне, ефективне і цільове використання коштів відповідно до вимог законодавства, організацію обліку та звітності з метою виконання військовою частиною покладених на неї завдань.
Згідно з п. 1.4 Правил № 280 забезпечувальний фінансовий орган згідно зі своїми повноваженнями здійснює координацію діяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України, Апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, органів військового управління, які в установленому законодавством порядку визначені відповідальними виконавцями (співвиконавцями) бюджетних програм (підпрограм) (далі служби забезпечення) щодо забезпечення військових частин бюджетними асигнуваннями та коштами за напрямами відповідальності цих служб забезпечення.
Військова частина має право отримувати бюджетні асигнування на утримання тільки від одного забезпечувального фінансового органу.
До основних завдань фінансового забезпечення військової частини, з-поміж іншого, належить своєчасна та повна виплата грошового забезпечення військовослужбовцям та заробітної плати працівникам та інших передбачених законодавством виплат.
Забезпечувальний фінансовий орган стосовно військових частин, які зараховані на його фінансове забезпечення, серед іншого, зобов`язаний надавати бюджетні асигнування та здійснювати фінансування військових частин у порядку, визначеному законодавством.
Таким чином без оскарження дій/бездіяльності Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Військова частина НОМЕР_3 ) відсутні правові підстави для задоволення позову до Військової частини НОМЕР_1 , яка в даній справі не може виступати самостійним відповідачем, адже, як зазначено вище, виплата грошового забезпечення здійснюються на підставі наказу командира за місцем несення служби.
З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що Військова частина НОМЕР_1 не є належним самостійним відповідачем у спірних правовідносинах, адже цей суб`єкт не наділений повноваженнями нараховувати (перераховувати) ОСОБА_1 грошове забезпечення, а також інших виплат при звільненні. 
Згідно зі ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. 
Аналіз наведеної норми дає можливість дійти висновку, що заміна відповідача (залучення співвідповідача) допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідно, на стадії апеляційного перегляду таке залучення співвідповідача є неможливим.
Відтак, єдино можливим судовим рішенням, яке може бути постановлене за результатом апеляційного розгляду справи за встановлених обставин та законодавчих положень, є відмова у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до Військової частини НОМЕР_1 .
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права.
З огляду на те, що судом першої інстанції стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року в адміністративній справі № 160/554/25 в частині задоволених позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 відмовити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року в адміністративній справі № 160/554/25 змінити в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 04 вересня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України. 
Повна постанова складена 04 вересня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя Я.В. Семененко