ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 813/1114/17
адміністративне провадження № К/9901/59676/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Бившевої Л.І., Юрченко В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 (суддя Гавдик З.В.),
та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2018 (судді: Коваль Р.Й., Гуляк В.В., Святецький В.В.),
у справі №813/1114/17
за позовом Приватного підприємства «Центр технологій будівництва»
до Головного управління ДФС у Львівській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року Приватне підприємство «Центр технологій будівництва» (далі - позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.03.2017:
- №0002591406, яким збільшено суму грошового зобов`язання за податком на додану вартість на 485586,25 грн, зокрема: за основним платежем - на 388469 грн, за штрафними санкціями - 97117,25 грн;
- №00022601406, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн за ненадання платником податків у повному обсязі всіх документів, що пов`язані з предметом перевірки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з висновками контролюючого органу про нереальність господарських операцій з контрагентами та неправомірне формування податкового кредиту, оскільки такі висновки ґрунтуються виключно на ненаданні під час перевірки первинних документів. Водночас позивач зазначає, що подання відповідних документів було неможливим у зв`язку з їх вилученням слідчим у межах кримінального провадження. На думку позивача, реальність спірних господарських операцій підтверджується сукупністю первинних документів, а тому також є безпідставним застосування штрафних санкцій за ненадання документів під час проведення перевірки.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 14.03.2018, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2018, позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 09.03.2017 № 0002591406, в іншій частині позовних вимог - відмовив.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 09.03.2017 № 0002591406, суди попередніх інстанцій виходили з того, що висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій ґрунтуються переважно на податковій інформації з АІС «Податковий блок» та відомостях щодо наявності кримінальних проваджень стосовно контрагентів позивача, що саме по собі не є належним доказом порушення податкового законодавства позивачем.
Суди зазначили, що інформація щодо контрагентів не може автоматично створювати негативні наслідки для платника податків, оскільки порушення мають бути встановлені безпосередньо за результатами дослідження господарської діяльності самого позивача. При цьому за умови реального здійснення господарських операцій можливі порушення з боку контрагентів не позбавляють покупця права на формування податкового кредиту.
Також суди врахували, що позивач на підтвердження реальності спірних господарських операцій надав належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують фактичне здійснення операцій та правомірність формування податкового кредиту.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Головне управління ДФС у Львівській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати відповідні судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідач у касаційній скарзі зазначає, що підставою для формування показників податкового обліку та включення сум до витрат є належним чином оформлені первинні документи, які платник податків зобов`язаний надати під час проведення перевірки. На думку контролюючого органу, саме ненадання таких документів, а також наявна податкова інформація щодо контрагентів позивача стали підставою для висновків про нереальність господарських операцій та заниження податкових зобов`язань. Крім того, відповідач наголошує, що позивач не підтвердив належними доказами обставини, які нібито унеможливлювали подання документів під час перевірки, а тому безпідставно посилається на них у ході судового розгляду.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які просить залишити без змін, - обґрунтованими та законними.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Суди попередніх інстанцій встановили, що з 07.02.2017 по 13.02.2017 Головне управління ДФС у Львівській області провело документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаєморозрахунках із ТОВ «Плазма Сіті», ТОВ «Рустбуд-Оздоблення», ТОВ «Техновектор-Ексім», ТОВ «Індепенденс-Компані», ТОВ «Мегатранслогіст». 
За результатами вказаної перевірки складено акт від 22.02.2017 № 137/13-01-14-06/33894582.
09.03.2017 відповідач ухвалив податкові повідомлення-рішення:
- №0002591406, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) за порушення пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за податком на додану вартість, зокрема: за податковими зобов`язаннями - на 388469,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 97117,25 грн.
- №0002601406, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 121.1 статті 121 ПК України за порушення пункту 85.2 статті 85 ПК України до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн.
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов у частині вимог щодо податкового повідомлення-рішення від 09.03.2017 №0002591406, виходили з того, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються переважно на податковій інформації та судових рішеннях, у яких фігурують контрагенти позивача. На думку судів, така інформація не містить безпосередніх відомостей щодо спірних господарських операцій, а при її формуванні не досліджувалася діяльність самого позивача.
Разом з тим, дослідивши надані позивачем первинні документи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтвердження ними реальності спірних господарських операцій та правомірності формування показників податкового обліку.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Підпунктом 16.1.12 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що платник податків зобов`язаний забезпечувати збереження документів, пов`язаних з виконанням податкового обов`язку, протягом строків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності (пункт 44.3 ст. 44 ПК України).
У разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків (п. 44.5 ст. 44 ПК України).
У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (абз. 1 п. 44.6 ст. 44 ПК України).
У разі коли до початку або під час проведення перевірки оригінали первинних документів, облікових та інших регістрів, фінансової та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також виконання вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, були вилучені правоохоронними та іншими органами, зазначені органи зобов`язані надати для проведення перевірки контролюючому органу копії зазначених документів або забезпечити доступ до перевірки таких документів.
Такі копії, засвідчені печаткою та підписами посадових (службових) осіб правоохоронних та інших органів, якими було здійснено вилучення оригіналів документів, або яким було забезпечено доступ до перевірки вилучених документів, повинні бути надані протягом трьох робочих днів з дня отримання письмового запиту контролюючого органу.
Таким чином, аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти висновку, що у разі вилучення первинних бухгалтерських документів правоохоронними та/або іншими органами обов`язок щодо надання таких документів для проведення перевірки контролюючому органу законодавцем покладається саме на суб`єктів вилучення.
При цьому, терміни проведення перевірки, у тому числі розпочатої, переносяться до дати отримання вказаних копій документів або забезпечення доступу до них (п. 85.9 статті 85 ПК України).
Як вбачається з акта перевірки, висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтувалися насамперед на тому, що платник податків не надав до перевірки первинних документів, які підтверджують показники податкового обліку та реальність спірних господарських операцій. Додатково контролюючий орган послався на наявну податкову інформацію щодо контрагентів позивача, яка, на його думку, свідчила про сумнівний характер таких операцій.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суди попередніх інстанцій зазначили про те, що сама лише податкова інформація та відомості з інформаційних баз даних не можуть бути достатньою підставою для висновку про нереальність господарських операцій. 
Дійсно, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що податкова інформація щодо контрагентів платника податків, відомості з інформаційно-аналітичних баз даних чи сам факт наявності кримінальних проваджень не є самостійним та достатнім доказом нереальності господарських операцій. Такі відомості мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі та не можуть підміняти собою дослідження первинних документів і фактичних обставин здійснення господарської діяльності.
Колегія суддів зауважує, що визначальним у податкових правовідносинах є те, що показники податкового обліку мають підтверджуватися належними та допустимими первинними документами, які відображають зміст, обсяг та реальний характер господарських операцій. Саме первинні документи є основою для формування податкового обліку, а тому їх ненадання під час проведення перевірки має самостійне правове значення та підлягає окремій оцінці з урахуванням положень статей 44 та 85 ПК України.
При цьому положення абзацу першого пункту 44.6 статті 44 ПК України прямо передбачають, що у разі ненадання платником податків документів до закінчення перевірки вважається, що такі документи були відсутні у платника на момент складення податкової звітності, крім випадків їх виїмки або вилучення правоохоронними органами. У такому випадку закон покладає обов`язок щодо надання копій вилучених документів саме на орган, який здійснив таке вилучення, а строки проведення перевірки підлягають перенесенню до моменту отримання контролюючим органом відповідних документів або забезпечення доступу до них.
Отже, можливість урахування судом первинних документів, які не були надані під час перевірки, залежить від причин їх ненадання. Якщо платник податків мав відповідні документи та об`єктивно міг подати їх контролюючому органу, проте без поважних причин цього не зробив, подальше надання таких документів під час судового розгляду не усуває наслідків, установлених пунктом 44.6 статті 44 ПК України. Натомість вилучення первинних документів правоохоронним органом виключає застосування передбаченої цією нормою презумпції їх відсутності у платника податків.
У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції установив, що на час проведення перевірки первинні документи позивача були вилучені Франківським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (т. 1, а. с. 74- 75). Надалі ці документи були отримані на адвокатський запит та долучені до матеріалів справи.
Так, суд апеляційної інстанції установив, що у період з 01.01.2015 по 31.12.2015 позивачем як підрядником (виконавцем) укладено ряд договорів на виконання робіт з Воютицькою сільською радою Самбірського району Львівської області, відділом освіти Личаківського району управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділом освіти Франківського району управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Для виконання вказаних підрядних робіт за цими договорами позивач залучив ТОВ «Плазма Сіті», ТОВ «Рустбуд-Оздоблення», ТОВ «Техновектор-Ексім», ТОВ «Індепенденс-Компані» та ТОВ «Мегатранслогіст».
На підтвердження реальності господарських операцій із цими контрагентами позивач надав, зокрема: договір про виконання робіт, предметом якого була реконструкція у Народному домі у с. Воютичі Симбірського району Львівської області; договір про виконання робіт № 6-11/2015 від 02.11.2015 та № 18-11/2015 від 03.11.2015; договір поставки № 7/201215 від 20.12.2015; договір № 10-2016 від 14.04.2015; договір на виконання робіт з капітального ремонту з відновлення груп ДНЗ по вул. Сміливих, 26 у м. Львові; договори поставки; акти; довідки про вартість виконаних робіт; податкові накладні; банківські виписки по рахунках на оплату послуг/товарів.
Дослідивши зазначені документи у сукупності з іншими доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони є належними та допустимими доказами, які підтверджують реальність господарських операцій позивача з відповідними контрагентами, їх фактичне виконання та використання у межах укладених договорів підряду і поставки, а також обґрунтованість формування податкового кредиту та витрат.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу, що доводи контролюючого органу зводяться не до сумніву щодо реальності господарських операцій або зауважень до форми та змісту первинних документів, а насамперед до того, що первинні документи, які, на думку позивача, підтверджують такі операції, не були надані під час проведення перевірки.
Відповідач наполягає, що первинні документи саме щодо спірних господарських операцій у позивача правоохоронними органами не вилучалися. За такої позиції контролюючого органу ненадання цих документів до перевірки має наслідком застосування презумпції, передбаченої пунктом 44.6 статті 44 ПК України, а саме: вважається, що такі документи були відсутні у платника податків на час складення відповідної податкової звітності. Відповідно, за відсутності документального підтвердження показників податкового обліку платник податків не має правових підстав для віднесення відповідних сум до складу витрат та формування податкових вигод за такими операціями.
Водночас, як вже зазначалося, суд апеляційної інстанції наголосив, що ненадання позивачем первинних документів безпосередньо під час перевірки було зумовлене не їх відсутністю або ухиленням платника податків від виконання покладеного на нього обов`язку, а об`єктивною обставиною - вилученням документів правоохоронним органом. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що передбачені пунктом 44.6 статті 44 ПК України негативні наслідки ненадання документів до позивача не застосовуються.
Відповідач, заперечуючи можливість урахування цих документів, не спростував установлених судами обставин їх вилучення, не довів, що вилучені документи не стосувалися спірних господарських операцій, а також не навів належних доказів того, що позивач мав реальну можливість надати їх під час проведення перевірки.
Отже, суди попередніх інстанцій правомірно прийняли та дослідили надані позивачем первинні документи й надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами у справі. Саме по собі ненадання таких документів під час перевірки за встановлених у цій справі обставин їх вилучення правоохоронним органом не могло бути підставою для висновку про їх відсутність на час формування податкової звітності та, відповідно, про неправомірність віднесення спірних сум до витрат і податкового кредиту.
Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2018 у справі № 813/1114/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | І.А. Васильєва Л.І. Бившева  В.П. Юрченко