№ справи687/167/23
№2/687/589/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року     Чемеровецький районний суд 
Хмельницької області в складі:
головуючого - судді Борсука В.О., 
з участю секретаря - Пагор Б.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Чемерівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Чемеровецької селищної ради про розірвання шлюбу та відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав,
встановив:
09.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2010 року. Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом певного часу після народження дитини, в сторін виникли різні погляди на життя, сім`ю та виховання доньки, внаслідок чого разом не проживають. Крім того, з моменту введення воєнного стану на території України, загострення безпекової ситуації для їх неповнолітньої дитини, відповідач не бажає виїжджати за межі України, що також стало підставою для розірвання шлюбу. За таких обставин вважає, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Наразі дитина мешкає разом з батьком. Претензій щодо проживання дитини разом з батьком у матері немає. 
Позивач веде здоровий спосіб життя, не зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, має постійний дохід, зазначає, що має можливість та бажання утримувати доньку, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду із даною позовною заявою.
Позивач в судове засідання не з`явився, однак про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування Чемеровецької селищної ради в судове засідання не з`явилася, однак до суду надійшла заява, згідно з якою просить розгляд справи проводити у її відсутності.
Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 02.10.2010 року зареєстрували шлюб, внаслідок чого прізвище дружини змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.10.2010 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14.07.2011 року у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з характеристикою, наданою директором ХФ ТОВ «Украгрозапчастина», ОСОБА_1 проявив себе як обов`язковий, дисциплінований, неконфліктний, відповідальний працівник, сумлінно виконує свої службові обов`язки, за час роботи зарекомендував себе з позитивного боку, користується повагою серед колег, має авторитет серед керівництва, громадських нарікань немає.
Як вбачається із довідки про доходи від 27.01.2023 року ОСОБА_1 у період з липня 2022 року по грудень 2022 року отримав дохід у розмірі 81195,09 грн.
Окрім того, відповідно до рішення № 10 комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті селищної ради від 28.03.2023 року «Про доцільність/недоцільність відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » даних про прийняття відповідного рішення недостатньо.
Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Судом об`єктивно встановлено, що між сторонами існують формальні шлюбні відносини на ґрунті непорозуміння одне до одного та різних поглядів на життя, розходження поглядів на сімейні відносини, несумісність характерів, у зв`язку із чим спільне життя між сторонами не склалося.
Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася і не може бути збережена, в зв`язку з чим подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача в плані влаштування власного життя.  
Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Так, відповідно до п.п. 2-5 ст. 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав є: ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч. 1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.08.2025 року у справі № 369/8018/23, провадження № 61-7530св24).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
У § 54 рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Водночас у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Однак, в матеріалах справи відсутній вказаний письмовий висновок органу опіки та піклування, натомість відповідно до рішення № 10 комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чемеровецької селищної ради від 28.03.2023 року «Про доцільність/недоцільність відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » даних про прийняття відповідного рішення недостатньо.
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав покладено на позивача.
Отже, судом встановлено, що позивачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами те, що існують підстави для відібрання дитини від матері, не позбавляючи її батьківських прав, передбачені пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також інші випадки, якщо залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
Окрім того, суд також враховує те, що в матеріалах справи відсутні відомості про здійснення соціального супроводу даної сім`ї. 
Крім того, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є радикальним заходом впливу на осіб, які належно не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Разом із тим, зважаючи на те, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав можливе у виняткових випадках при доведеності винної поведінки одного з батьків та інших конкретних обставин справи, а також враховуючи те, що відібрання ОСОБА_3 від матері без позбавлення її батьківських прав суперечитиме інтересам дитини, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позовної вимоги про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 76, 258, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Шлюб, зареєстрований 02.10.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Кам`янець-Подільському Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , актовий запис № 884, розірвати.
В решті частині позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована АДРЕСА_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування в особі Чемеровецької селищної ради, місцезнаходження: вул. Центральна, 40 селище Чемерівці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, код ЄДРПОУ 04403930.
Суддя    Борсук В.О.