ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року 
м. Київ 

справа № 754/10479/24 
провадження № 61-3978св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гамрецький Євген Олегович, на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2026 року у складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «ХК «Київміськбуд»), у якому просила: 
- розірвати договір купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К, укладений між нею та ПрАТ «ХК «Київміськбуд»; 
- стягнути з відповідача на її користь 1 194 152,52 грн сплачених за цим договором коштів, 3 546 632,98 грн пені, нарахованої на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 20 жовтня 2021 року між нею як покупцем та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як продавцем укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 26409/РН-К, за умовами якого продавець зобов`язався передати, а покупець - набути майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 ». 

Умовами договору сторони погодили граничний строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - грудень 2023 року. На дату укладення договору вартість майнових прав на об`єкт становила 1 205 948,01 грн. 

Відповідно до пункту 3.2 договору покупець зобов`язувався сплатити 99 % вартості майнових прав у розмірі 1 194 152,52 грн, що відповідає 42,52 кв. м, протягом п`яти банківських днів з моменту підписання договору, тобто до 26 жовтня 2021 року. 

На виконання умов договору позивач сплатила на користь відповідача 1 194 152,52 грн, однак станом на день звернення до суду об`єкт будівництва в експлуатацію не введено, акт приймання-передання майнових прав між сторонами не підписано, жодних повідомлень щодо передання об`єкта позивач не отримувала, а додаткові угоди про зміну строків введення об`єкта в експлуатацію між сторонами не укладалися. 

Водночас на офіційному вебсайті ПрАТ «ХК «Київміськбуд» було оприлюднено повідомлення про зупинення будівництва більшості об`єктів у місті Києві, при цьому житловий будинок АДРЕСА_2 » серед об`єктів будівництва взагалі не зазначався. 

Крім того, 25 квітня 2024 року позивач звернулася до відповідача з письмовою вимогою про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та повернення сплачених коштів, однак відповідач залишив цю вимогу без відповіді. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Деснянський районний суд міста Києва у складі судді Сенюти В. О. рішенням від 01 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що пункт 6.1 договору купівлі-продажу майнових прав, який міститься у розділі «Особливі умови», передбачає лише запланований строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - грудень 2023 року, а тому не встановлює для відповідача зобов`язального обов`язку щодо введення об`єкта в експлуатацію саме у визначений строк. 

Також суд зазначив, що позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження заподіяння їй шкоди у зв`язку з неотриманням очікуваного результату за договором. 

Відмовляючи у задоволенні вимоги про розірвання договору, суд першої інстанції врахував, що умовами договору (розділ 4 «Відповідальність сторін») передбачено порядок проведення розрахунків між сторонами у разі його розірвання, однак позовна заява не містить відповідних розрахунків, здійснених з урахуванням зазначених положень договору, а виходити за межі позовних вимог суд не вправі. 

Щодо вимоги про стягнення пені суд першої інстанції зазначив, що позивач, визначаючи її розмір як 3 % за кожен день прострочення, неправильно обрала базу для нарахування, оскільки здійснила розрахунок від сплаченої за договором суми у розмірі 1 194 152,52 грн, що становить 99 % вартості майнових прав, тоді як відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня підлягає обчисленню від вартості послуги, а у разі, якщо така вартість не визначена, - від загальної вартості замовлення, яка позивачем не визначена та належними доказами не підтверджена. 

Крім того, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у договорі чітко визначеного строку введення об`єкта в експлуатацію, а зазначення лише орієнтовної дати, а також з урахуванням того, що прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не належить до сфери цивільно-правового регулювання, відсутні підстави вважати доведеним склад цивільного правопорушення з боку відповідача, що виключає можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення неустойки (пені). 

Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що порушення відповідачем прав позивача під час виконання договору не встановлено, а також не доведено як самого факту завдання моральної шкоди, так і її розміру. 

Київський апеляційний суд постановою від 02 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гамрецьким Є. О., задовольнив частково. 

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року скасував і ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову. 

Розірвав договір купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К, укладений між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 . 

Стягнув з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 1 194 152,52 грн сплачених за договором купівлі-продажу майнових прав коштів, а також 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Стягнув з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь держави судовий збір у сумі 29 853,80 грн. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції не врахував змісту укладеного між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майнових прав та передбаченого ним права позивача відмовитися від договору шляхом його розірвання, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог. 

Позивач обґрунтовувала свої вимоги невиконанням відповідачем обов`язку щодо введення об`єкта будівництва в експлуатацію у погоджений сторонами строк - грудень 2023 року, що і стало підставою для направлення відповідачу повідомлення про розірвання договору. За таких обставин суд першої інстанції мав правові підстави для задоволення вимог про розірвання договору та стягнення сплачених позивачем коштів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зазначених вимог. 

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, врахувавши те, що після укладення договору позивач правомірно очікувала отримати об`єкт нерухомості у погоджений строк, а бездіяльність відповідача спричинила їй душевні переживання. З урахуванням принципів розумності та справедливості колегія суддів визначила розмір моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн. 

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення пені, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо неправильності обраної позивачем бази для її нарахування, оскільки позивач здійснила розрахунок пені виходячи із сплаченої нею суми у розмірі 1 194 152,52 грн, тоді як відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня підлягає обчисленню від вартості послуги, а у разі, якщо така вартість не визначена, - від загальної вартості замовлення, яка позивачем не визначена та належними доказами не підтверджена. 

Крім того, колегія суддів зазначила, що з огляду на розірвання договору у зв`язку з відмовою позивача від нього відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання щодо введення об`єкта будівництва в експлуатацію. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 через представника Гамрецького Є. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2026 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 361/5893/16, від 29 жовтня 2019 року у справі № 1/503-9/147, від 21 листопада 2019 року у справі № 205/918/18, від 30 червня 2020 року у справі № 501/3038/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 755/17909/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20, від 30 липня 2025 року у справі № 344/3988/22. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню до правовідносин, пов`язаних із будівництвом житла та операціями з нерухомістю, у тій частині, яка не врегульована спеціальним законодавством. 

На думку заявника, до спірних правовідносин підлягає застосуванню зазначений Закон, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу майнових прав спрямований на подальше набуття покупцем права власності на квартиру після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а отже, такі правовідносини мають споживчий характер. 

Заявник також зазначає, що відповідач порушив умови договору, зокрема щодо строку введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що унеможливлює реалізацію позивачем належного їй майнового права на оформлення та набуття права власності на відповідну квартиру, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Крім того, заявник вказує, що розірвання договору не звільняє сторону, яка порушила зобов`язання, від відповідальності за допущене прострочення, оскільки пеня нарахована за період до розірвання договору, коли у відповідача існував обов`язок належним чином виконати взяті на себе зобов`язання, а тому за таких обставин заявлена до стягнення пеня підлягає задоволенню. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 02 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Деснянського районного суду міста Києва. 

29 липня 2026 року матеріали справи № 754/10479/24 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

20 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 як покупцем та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як продавцем укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 26409/РН-К, за умовами якого продавець зобов`язався передати, а покупець - набути майнові права на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 у складі об`єкта будівництва: «Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей на АДРЕСА_4 », із проєктною загальною площею 42,94 кв. м. 

Відповідно до пункту 1.4 договору компанія зобов`язалася передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець - прийняти їх; передання та приймання майнових прав здійснюється за актом приймання-передавання після отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення остаточних розрахунків з урахуванням фактичної площі за даними технічного паспорта, виготовленого суб`єктом господарювання, що здійснює технічну інвентаризацію, при цьому право власності на майнові права у покупця виникає після підписання зазначеного акта. 

Пунктом 2.4.2 договору передбачено право покупця до моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію відмовитися від договору шляхом його розірвання. 

Згідно з пунктами 3.2, 3.3 договору покупець зобов`язався сплатити 99 % вартості майнових прав у розмірі 1 194 152,52 грн, що відповідає 42,52 кв. м, протягом п`яти банківських днів з моменту підписання договору, тобто до 26 жовтня 2021 року. Остаточні розрахунки між сторонами здійснюються після проведення обмірів та отримання технічного паспорта на об`єкт відповідно до фактичної площі. 

У пункті 6.1 договору визначено, що запланований строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - грудень 2023 року. 

На виконання умов договору ОСОБА_1 сплатила 99 % вартості майнових прав у розмірі 1 194 152,52 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 22 жовтня 2021 року № 9330120 та довідкою ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 20 грудня 2021 року № 26409/РН-К (а. с. 22-23). 

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» із заявою про надання інформації щодо стадії будівництва об`єкта (а. с. 24). 

Листом від 25 березня 2024 року № 756/0/2-24 відповідач повідомив, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням воєнного стану будівництво об`єкта зупинено, а будинок АДРЕСА_2 перебуває на стадії виконання робіт з улаштування палевого поля (а. с. 28). 

23 квітня 2024 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К, повернення сплачених коштів, а також про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди, яке було отримано ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 29 квітня 2024 року. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції оскаржується тільки в частині вирішення позовної вимоги про стягнення пені, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (стаття 3 ЦК України). 

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 

У статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). 

Відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. 

У статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. 

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 

Згідно з частиною другою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. 

У пункті 95 постанови від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. 

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 

У пунктах 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 

У статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. 

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та враховуючи демократичні принципи цивільного судочинства і наявність у цивільних споживчих правовідносинах такої слабшої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), виконання робіт, надання послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону. 

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22). 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на порушення відповідачем погодженого сторонами строку введення об`єкта будівництва в експлуатацію, який відповідно до умов договору було заплановано на грудень 2023 року, у зв`язку з чим вважала, що має право на застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) зауважив, що приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). 

У частині п`ятій зазначеної статті передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. 

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Поряд із цим, продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного Закону). 

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. 

Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). 

У зобов`язаннях з виконання робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалася досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання. 

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (стаття 837 ЦК України). 

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. 

У справі, що переглядається, за умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К продавець зобов`язався передати, а покупець - набути майнові права на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 у складі об`єкта будівництва: «Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей на АДРЕСА_4 », із проєктною загальною площею 42,94 кв. м. 

У пункті 1.6 договору сторони домовилися, що для державної реєстрації покупцем права власності на об`єкт продавець зобов`язаний надати відповідні документи. 

Зазначене цілком відповідає характерним ознакам договору купівлі-продажу. Отже, договір купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К не є договором підряду чи договором про надання послуг, адже предметом договору були майнові права на квартиру. 

Сторони погодилися з такими умовами договору, заперечень щодо їх формулювань не висловлювали, в судовому порядку, у тому числі в межах справи, що переглядається у касаційному порядку, не заявляли про недійсність умов зазначеного вище договору купівлі-продажу. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) виснував, що відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів. Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у наведеній постанові зазначив про відсутність підстав для поширення на правовідносини сторін дії Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». 

Враховуючи те, що за договором купівлі-продажу майнових прав від 20 жовтня 2021 року № 26409/РН-К відповідач не брав на себе зобов`язань виконати певні будівельні роботи чи надати певні послуги позивачу, суд апеляційної інстанції дійшов загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для притягнення ПрАТ «ХК «Київміськбуд», яке виступає продавцем майнових прав у спірних правовідносинах, до відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). 

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) та у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 761/9851/23 (провадження № 61-7858св24), від 05 серпня 2025 року у справі № 466/9632/23 (провадження № 61-1427св25), від 18 березня 2026 року у справі № 369/14266/24 (провадження № 61-16583св25). 

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 361/5893/16, від 29 жовтня 2019 року у справі № 1/503-9/147, від 21 листопада 2019 року у справі № 205/918/18, від 30 червня 2020 року у справі № 501/3038/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 755/17909/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20, від 30 липня 2025 року у справі № 344/3988/22, колегія суддів відхиляє з огляду на їх нерелевантність до спірних правовідносин. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою для касаційного перегляду судового рішення є, зокрема, застосування судом норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду, однак обов`язковою умовою для застосування цієї підстави є подібність правовідносин у справі, що переглядається, та у справі, в якій сформульовано відповідний правовий висновок. 

Саме собою існування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права не є достатнім для висновку про їх неврахування судом апеляційної інстанції, якщо фактичні обставини справ та характер спірних правовідносин є відмінними. 

Так, у справі № 361/5893/16 предметом позову були вимоги про визнання частково недійсним договору про пайову участь у кооперативі; у справі № 1/503-9/147 - про звернення стягнення на рухоме майно за договорами застави та іпотеки; у справі № 205/918/18 - про визнання припиненим договору іпотеки; у справах № 501/3038/16 та № 755/17909/19 - спори, що виникли з договорів про участь у фонді фінансування будівництва, зокрема щодо стягнення неустойки за порушення строків виконання зобов`язань; у справі № 755/3509/18 - про відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав; у справі № 607/1579/19 - за договором, за яким відповідач зобов`язався завершити будівництво квартири; у справі № 607/1569/19 - про розірвання договору, стягнення коштів та пені у зв`язку з участю у пайовому будівництві; у справі № 524/8390/20 предметом перегляду була ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги; у справі № 344/3988/22 правовідносини виникли з договору доручення. 

Наведене свідчить про те, що зобов`язання сторін у зазначених справах виникли з різних правових підстав, а встановлені у них фактичні обставини не є тотожними або подібними до обставин цієї справи, у якій спір виник з договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості з визначенням запланованого строку введення об`єкта в експлуатацію та заявленою вимогою про стягнення пені. 

За таких обставин правові висновки Верховного Суду, викладені у наведених постановах, нерелевантні до спірних правовідносин. 

Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору правильності застосування норм права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційний суд ухвалив рішення відповідно до встановлених ним обставин та на підставі належних і допустимих доказів, а його висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на їх законність і обґрунтованість у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду таза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гамрецький Євген Олегович, залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2026 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про стягнення пені залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко