УХВАЛА
про залишення позовної заяви без руху

04 вересня 2026 року 
м. Київ
справа №120/10850/26
адміністративне провадження №П/990/371/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Верховного Суду як суду першої інстанції 03 вересня 2026 року надійшла адміністративна справа № 120/10850/26 за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) до Верховної Ради України (далі також - відповідач), передана Вінницьким окружним адміністративним судом за підсудністю на підставі ухвали від 21 липня 2026 року.
У позовній заяві ОСОБА_1 просить:
(1) визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо ненадання відповіді на його звернення від 11 травня 2026 року;
(2) визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо неповідомлення позивача про отримання зазначеного звернення, а також про номер і дату його реєстрації;
(3) зобов`язати Верховну Раду України розглянути звернення від 11 травня 2026 року та надати позивачу конкретні й обґрунтовані відповіді на поставлені у ньому питання.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на положення Конституції України, Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР та практику Європейського суду з прав людини, наголошуючи на обов`язку органів державної влади діяти в межах повноважень та забезпечувати реалізацію права особи на звернення.
Вирішуючи питання про відкриття провадження в адміністративній справі згідно зі статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд виходить із наступного.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 , є достатні підстави вважати, що вона подана з порушенням вимог КАС України, виходячи з такого.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. 
У порушення пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України позивачем у позовній заяві не зазначено жодного відомого номера засобу зв`язку позивача та не повідомлено про відсутність такого номера.
На необхідності безумовного дотримання вимог пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 9901/129/19, ухвалах від 28 лютого 2020 року у справі № 9901/121/19, від 31 серпня 2020 року у справі № 9901/238/20, від 2 жовтня 2020 року у справі № 9901/84/19 та в ухвалах Верховного Суду від 14 листопада 2023 року у справі № 990/290/23, від 01 грудня 2023 року у справі № 990/320/23, від 11 грудня 2023 року у справі № 990/325/23 та від 03 вересня 2024 року у справі №990/281/24.

Відповідно до частини першої статті 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи. Водночас до позовної заяви не додано її копії та копій доданих документів для відповідача.

Крім того, відповідно до частини першої статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, зокрема, у постанові 16 лютого 2022 року у справі № 9901/482/21, що закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 640/7310/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 520/12042/18, від 06 травня 2020 року у справі № 9901/42/20, від 03 червня 2021 року у справі № 9901/41/21 та від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/337/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/380/21 також вказано, що зміст позову - це частина позову, яка, з одного боку, відображає вид судового захисту, а саме звернену до суду вимогу позивача щодо застосування конкретних способів захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права; відповідно до змісту позовних вимог встановлюються межі судового розгляду і предмет доказування. З іншого боку, зміст позовних вимог складають матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, щодо яких суд повинен ухвалити рішення. 
Отже, законодавець закріпив за позивачем право на звернення до суду, право обирати спосіб захисту, визначати підстави позову та одночасно передбачив обов`язок останнього належно сформулювати предмет і підстави позову та зазначити обставини, якими обґрунтовуються заявлені вимоги.
Наведені приписи кореспондують положенням частини першої статті 5 КАС України, відповідно до якої особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, а також частини другої статті 9 КАС України, згідно з якою суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2024 року у справі № 990/29/24 зазначила, що позов у процесуальному розумінні складається з двох елементів, які характеризують його суть, зміст і правову природу, - предмета та підстави. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, тоді як підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Фактичну підставу позову становлять юридичні факти, на яких ґрунтуються заявлені вимоги. Велика Палата також наголосила, що правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування та є гарантією права відповідача на захист проти позову.
Аналогічний підхід викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2025 року у справі № 990/70/25, у якій зазначено, що предмет і підстава є основними елементами, які визначають сутність та індивідуалізують позов. При цьому, звертаючись до суду, саме позивач самостійно визначає, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено відповідачем та які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) наголосила, що суд розглядає адміністративну справу не інакше як за позовною заявою та не може самостійно формулювати і розглядати позовну вимогу, яку позивач не заявляв. Можливість виходу суду за межі позовних вимог з метою ефективного захисту порушених прав не надає суду повноважень самостійно визначати замість позивача предмет його вимог.
Отже, вимоги пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України покликані забезпечити можливість чітко встановити предмет спору, фактичні підстави заявлених вимог, характер стверджуваного порушення права позивача та межі, в яких суд має здійснювати судовий розгляд.
Перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 , Суд установив, що у прохальній частині позивач просить визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо ненадання відповіді на його звернення від 11 травня 2026 року, окремо визнати протиправною бездіяльність щодо неповідомлення його про отримання цього звернення, номер і дату його реєстрації, а також зобов`язати Верховну Раду України розглянути звернення та надати конкретні й обґрунтовані відповіді на поставлені в ньому питання. 
Водночас зміст позовної заяви складається переважно з викладу нормативних положень, загальних міркувань щодо права на звернення, принципу верховенства права, положень Конституції України та практики Європейського суду з прав людини, тоді як фактичні обставини, які безпосередньо утворюють підставу кожної із заявлених вимог, належним чином не виокремлені та не систематизовані. 
Наведені недоліки не стосуються оцінки обґрунтованості позову по суті та не передбачають покладення на позивача обов`язку надати суду правильну юридичну кваліфікацію спірних правовідносин. Суд самостійно застосовує норми права до належно сформульованого предмета та встановлених фактичних підстав спору. Натомість саме визначення матеріально-правової вимоги, фактичних обставин, на яких вона ґрунтується, та конкретного порушеного права належить до процесуального обов`язку позивача.

Крім того, відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 160 КАС України позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Частиною четвертою статті 161 КАС України встановлено обов`язок позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Позивач пов`язує виникнення спірних правовідносин із направленням Верховній Раді України звернення від 11 травня 2026 року та ненаданням відповіді на нього. Тому факт направлення і отримання цього звернення, а також дата його отримання мають значення для встановлення моменту виникнення відповідного обов`язку відповідача.
Водночас до позовної заяви додано лише копію звернення, але не додано доказів його направлення та отримання Верховною Радою України; позивач також не повідомив про неможливість подання таких доказів та причини такої неможливості.
Отже, позовна заява не відповідає вимогам пункту 5 частини п`ятої статті 160 та частини четвертої статті 161 КАС України, оскільки до неї не додано доказів на підтвердження обставин, з якими позивач пов`язує виникнення спірних правовідносин і допущення оскаржуваної бездіяльності, а також не наведено причин неможливості подання таких доказів.
На необхідності дотримання вимог пунктів 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України звернула увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 08 липня 2026 року у справі № 990/69/26. У цій справі Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху з огляду на те, що позивач не конкретизував, які саме дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень оскаржуються, у чому полягає порушення його прав, які публічно-правові відносини виникли між сторонами та якими доказами підтверджується існування відповідного спору.

Крім того, частиною третьою статті 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Частиною другою статті 132 КАС України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, а також відстрочити або розстрочити їх сплату на визначений строк.
Правові засади справляння судового збору, коло його платників, об`єкти справляння, розміри ставок, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).
За змістом статей 1, 2 Закону № 3674-VI судовий збір є збором, що справляється, зокрема, за подання до суду заяв і скарг, та включається до складу судових витрат, а його платниками є, серед іншого, фізичні особи, які звертаються до суду.
Статтею 5 Закону № 3674-VI визначено перелік суб`єктів та категорій справ, у яких особи звільняються від сплати судового збору безпосередньо в силу закону.
При цьому частина перша статті 8 Закону № 3674-VI передбачає, що суд, ураховуючи майновий стан сторони, може за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору за наявності однієї з визначених цією нормою умов, зокрема якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.
Частиною другою статті 8 Закону № 3674-VI передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір судового збору або звільнити особу від його сплати.
Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 3674-VI при визначенні майнового стану особи суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.
Отже, саме по собі встановлення однієї з умов, передбачених частиною першою статті 8 Закону № 3674-VI, не зумовлює автоматичного звільнення особи від сплати судового збору. Застосування відповідної пільги є правом суду, яке реалізується з урахуванням конкретного майнового стану заявника та наданих ним доказів.
Такий підхід сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18, у якій зазначено, що використання законодавцем конструкції «суд, враховуючи майновий стан сторони, може» свідчить про дискреційний характер повноваження суду щодо відстрочення, розстрочення, зменшення розміру або звільнення від сплати судового збору навіть за наявності передбачених законом умов.
У поданому клопотанні ОСОБА_1 просить звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на відсутність доходів за попередній календарний рік, та на підтвердження відповідних доводів додає відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (довідка від 19 лютого 2026 року № 0212-26-01028). 
Водночас такі відомості самі по собі не дають можливості повною мірою встановити фактичний майновий стан позивача та наявність у нього реального доходу на час звернення до суду.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 815/2320/18 зазначив, що при оцінці фінансового становища особи, яка просить звільнити її від сплати судового збору, суд має встановлювати наявність у такої особи реального доходу, зокрема заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо.
Отже, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків можуть бути одним із доказів майнового стану особи, однак для вирішення питання про звільнення від сплати судового збору мають оцінюватися у сукупності з іншими даними про її фактичні доходи.
Зокрема, матеріали поданої позовної заяви не містять відомостей органів Пенсійного фонду України щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії або відсутності відповідних виплат, хоча такі відомості мають значення для встановлення реального доходу позивача та оцінки його спроможності сплатити судовий збір.
За таких обставин наданих позивачем відомостей недостатньо для повної та об`єктивної оцінки його майнового стану і вирішення заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Для належного вирішення заявленого клопотання позивачу необхідно надати додаткові докази майнового стану за весь 2025 рік, а в разі перебування на пенсійному обліку - відомості про розмір виплаченої пенсії.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI ставка судового збору за подання фізичною особою до адміністративного суду позову немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Статтею 7 Закону України від 03 грудня 2025 року № 4695-IX «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 01 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3328 грн. 
Отже, ставка судового збору за одну вимогу немайнового характеру, заявлену фізичною особою у 2026 році, становить 1331,20 грн (3328 грн Ч 0,4).
Водночас відповідно до частини третьої статті 6 Закону № 3674-VI у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимоги немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Позивач заявив дві самостійні вимоги немайнового характеру: про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді на звернення та про визнання протиправною бездіяльності щодо неповідомлення про його отримання і реєстрацію. Вимога про зобов`язання розглянути звернення та надати відповідь є похідною від відповідної вимоги про визнання бездіяльності протиправною. Отже, судовий збір становить 2662,40 грн (1331,20 грн Ч 2).
Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).
З огляду на викладене, позовну заяву необхідно залишити без руху, встановивши строк протягом якого позивач має усунути вказані судом недоліки, а саме:
- зазначити відомий номер засобу зв`язку позивача або повідомити про його відсутність, у відповідності до вимог пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України;
- надати копію позовної заяви та копії доданих до неї документів для відповідача відповідно до частини першої статті 161 КАС України;
- обґрунтувати зміст позовних вимог та викласти обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги у відповідності до вимог пунктів 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України.
- надати докази направлення та отримання Верховною Радою України звернення від 11 травня 2026 року або повідомити про причини неможливості їх подання відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 160 та частини четвертої статті 161 КАС України;
- надати додаткові докази, необхідні для оцінки майнового стану позивача та вирішення клопотання про звільнення від сплати судового збору, зокрема відомості органу Пенсійного фонду України щодо призначення та фактичної виплати ОСОБА_1 пенсії за відповідний період або про відсутність таких виплат;
- у разі відсутності доказів на підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору - подати до Суду документ про сплату судового збору у розмірі 2 662,40 грн.
Судовий збір за подання позовної заяви до Верховного Суду сплачується шляхом внесення або перерахування коштів за реквізитами:
отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102;
рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007;
код ЄДРПОУ: 37993783;
код класифікації доходів бюджету: 22030102;
банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);
найменування податку, збору, платежу: 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055)";
призначення платежу - *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), ВЕРХОВНИЙ СУД Касаційний адміністративний суд, номер справи, у якій сплачується судовий збір.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Керуючись статтями 160, 161, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.
2. Встановити ОСОБА_1 строк десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неусунення недоліків позовної заяви, у спосіб, зазначений у мотивувальній частині цієї ухвали, у встановлений Судом строк позовна заява буде повернута на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк