П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/39130/25	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
Дата і місце ухвалення: 17 лютого 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №420/39130/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо: 
- ненарахування та неповної виплати ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2023 року по 01 листопада 2025 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у розмірі 30 000 грн; 
- ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 04 жовтня 2023 року по 14 січня 2024 року та з 08 січня 2025 року по 18 липня 2025 року додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях у розмірі до 100 000 грн без утримання військового збору; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у розмірі 30 000 грн за період з 01 серпня 2023 року по 01 листопада 2025 року, яка не була нарахована та виплачена, а також додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях та виконанні бойових (спеціальних) завдань за період з 04 жовтня 2023 року по 14 січня 2024 року та з 08 січня 2025 року по 18 липня 2025 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції формально дослідив надані сторонами докази, однак не здійснив їх належного зіставлення між собою та не надав правової оцінки встановленим розбіжностям між рапортами командирів підрозділів, якими підтверджено кількість днів виконання бойових (спеціальних) завдань та безпосередньої участі у бойових діях, і архівними відомостями про нарахування грошового забезпечення. На думку апелянта, суд не врахував, що відповідно до пункту 11 Особливостей виплати додаткової винагороди, затверджених наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №726, виплата додаткової винагороди здійснюється за минулий місяць, у зв`язку з чим для перевірки правильності її нарахування необхідно співставляти дані рапортів за відповідний місяць із сумами, відображеними в архівних відомостях наступного місяця. Апелянт також вказує, що суд першої інстанції не перевірив правильність нарахування додаткової винагороди за травень 2024 року та січень 2025 року, хоча наведені у рішенні суду дані свідчать про неповне або нульове нарахування додаткової винагороди за наявності підтверджених рапортами днів виконання бойових (спеціальних) завдань. Крім того, апелянт зазначає, що висновок суду про відсутність протиправної бездіяльності відповідача не відповідає встановленим у справі обставинам, оскільки сам суд навів у рішенні дані, які, на його думку, підтверджують неповне нарахування додаткової винагороди. З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року – без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, належним чином дослідив усі наявні у справі докази та правильно застосував норми матеріального права. 
Відповідач зазначає, що додаткова винагорода позивачу за спірні періоди була нарахована і виплачена відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 та Особливостей виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726, пропорційно часу виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань та на підставі належних підтвердних документів. 
На думку відповідача, за травень 2024 року та січень 2025 року позивачу виплачено всі належні суми додаткової винагороди, а розбіжності в окремих рапортах пояснюються технічними помилками при їх оформленні та не свідчать про наявність заборгованості. 
Крім того, відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні порядку нарахування та виплати додаткової винагороди і не містять обставин, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи відповідача не спростовують обґрунтованості вимог апеляційної скарги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Апелянт вказує, що рапорт командира підрозділу, який підтверджує виконання ним бойових (спеціальних) завдань протягом 25 днів у травні 2024 року, не був скасований чи змінений у встановленому порядку, а твердження відповідача про наявність технічної помилки є голослівними. Також апелянт зазначає, що так званий «контр-розрахунок» не належить до документів, передбачених пунктом 8 Особливостей виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726, а тому не може бути належним доказом правомірності нарахувань. Крім того, апелянт наполягає, що архівні відомості підтверджують відсутність нарахування додаткової винагороди за січень 2025 року, а суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини, не надав їм належної правової оцінки та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
У запереченнях на відповідь на відзив Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що доводи апелянта ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 та Особливостей виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726, а також на переоцінці доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції. Відповідач вказує, що додаткова винагорода позивачу нараховувалася та виплачувалася пропорційно часу виконання ним бойових (спеціальних) завдань на підставі належних підтвердних документів та відповідних наказів командування, а за травень 2024 року і січень 2025 року всі належні суми були виплачені в повному обсязі, при цьому різниця у строках окремих виплат обумовлена особливостями фінансування на початку бюджетного року. Крім того, відповідач зазначає, що рапорт командира підрозділу сам по собі не є безумовною підставою для виплати додаткової винагороди, оскільки така виплата здійснюється за сукупністю документів, передбачених Особливостями №726, та оформлюється відповідними наказами командирів. Також відповідач наголошує, що наведена апелянтом практика Верховного Суду стосується інших правовідносин та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому просить відповідь на відзив не брати до уваги, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У додаткових поясненнях ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та зазначив, що заперечення відповідача ґрунтуються на непідтверджених документально твердженнях і не спростовують обставин, викладених в апеляційній скарзі. Апелянт вказує, що відповідач не надав жодних належних доказів на підтвердження затримки виплати додаткової винагороди за січень 2025 року у зв`язку з бюджетними обмеженнями, а також не підтвердив документально твердження про допущення технічної помилки при складанні рапорту за травень 2024 року. На думку апелянта, первинний рапорт командира підрозділу, яким підтверджено виконання ним бойових (спеціальних) завдань протягом 25 днів, не був скасований чи виправлений у встановленому порядку, а тому саме він є належною підставою для нарахування додаткової винагороди відповідно до Особливостей виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726. Крім того, апелянт зазначає, що складений відповідачем контррозрахунок не є первинним документом та не може спростовувати дані рапортів, а непідтверджені документально твердження відповідача мають розцінюватися як припущення. У зв`язку з наведеним апелянт просить врахувати додаткові пояснення під час апеляційного перегляду справи, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 19 липня 2023 року проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ). 
Згідно з витягами з наказів начальника НОМЕР_2 прикордонного загону по особовому складу штаб-сержанта ОСОБА_1 наказом від 04 жовтня 2023 року №530-ВВ відряджено до НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України для виконання бойових (спеціальних) завдань, наказом від 16 січня 2024 року №27-ВВ оформлено його прибуття з відрядження, наказами від 29 березня 2024 року №186-ВВ, від 30 квітня 2024 року №259-ВВ та від 18 липня 2024 року №328-ВВ оформлено вибуття на навчання до Чеської Республіки та прибуття з нього, а наказом від 08 січня 2025 року №14-ВВ позивача відряджено до другого відділу прикордонної служби (тип С) для виконання спеціальних (бойових) завдань.
Матеріали справи містять архівні відомості про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення за 2023– 2025 роки, відповідно до яких ОСОБА_1 здійснювалися нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у розмірі до 30 000 грн, а також додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, у різних розмірах залежно від відповідного періоду проходження служби та виконання бойових (спеціальних) завдань.
Вважаючи, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив йому за період з 01 серпня 2023 року по 01 листопада 2025 року додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн, а також за періоди з 04 жовтня 2023 року по 14 січня 2024 року та з 08 січня 2025 року по 18 липня 2025 року – додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях та виконанні бойових (спеціальних) завдань, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, нараховувалась та виплачувалась позивачу відповідно до вимог зазначеної постанови та Особливостей виплати на період воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726. 
Суд першої інстанції встановив, що додаткова винагорода у розмірі до 30 000 грн виплачувалась позивачу пропорційно часу виконання ним бойових (спеціальних) завдань, а додаткова винагорода, збільшена до 100 000 грн, – пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях та заходах, визначених пунктом 3 Особливостей №726, на підставі документів, передбачених пунктом 8 зазначених Особливостей. 
Оцінивши архівні відомості про нарахування грошового забезпечення, витяги з рапортів та інші докази, суд дійшов висновку, що позивачу за спірні періоди були нараховані та виплачені відповідні види додаткової винагороди у розмірах, визначених чинним законодавством, а за час перебування на навчанні за кордоном підстави для виплати додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн були відсутні з огляду на приписи пункту 16 Особливостей №726. 
При цьому суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших періодів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань чи безпосередньої участі у бойових діях, які не були враховані відповідачем під час здійснення відповідних нарахувань, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача та правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при здійсненні судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України, чи є обґрунтованими, тобто прийнятими з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття (вчинення), а також чи відповідають іншим критеріям, визначеним наведеною нормою.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на такого суб`єкта покладається обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Спір у цій справі виник у зв`язку з реалізацією позивачем права на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та стосується правильності визначення відповідачем кількості днів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань і безпосередньої участі у бойових діях, що підлягали оплаті додатковою винагородою у спірні періоди.
Відповідно до пункту 1 Постанови №168 (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України виплачується додаткова винагорода у розмірі до 30000 гривень пропорційно часу виконання обов`язків військової служби.
Водночас військовослужбовцям, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, розмір такої винагороди збільшується до 100000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу такої участі.
На виконання зазначеної постанови наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року №726 затверджено Особливості виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.
Із системного аналізу положень Постанови №168 та Особливостей №726 убачається, що право військовослужбовця на отримання додаткової винагороди, так само як і її розмір, поставлено законодавцем у залежність від фактичного виконання визначених бойових (спеціальних) завдань, безпосередньої участі у бойових діях, кількості днів такої участі та належного документального підтвердження зазначених обставин.
При цьому пунктом 8 Особливостей №726 визначено перелік документів, які підтверджують виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань та його безпосередню участь у бойових діях, тоді як пунктом 11 цих Особливостей встановлено, що виплата додаткової винагороди здійснюється за минулий місяць після опрацювання відповідних документів та видання наказу начальника органу Державної прикордонної служби України.
Отже, предметом доказування у цій справі є встановлення фактичної кількості днів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань та безпосередньої участі у бойових діях у спірні періоди, перевірка правильності визначення відповідачем кількості таких днів під час здійснення відповідних нарахувань, а також дотримання відповідачем порядку нарахування і виплати додаткової винагороди, встановленого Постановою №168 та Особливостями №726.
Як убачається з матеріалів справи, з метою повного та всебічного з`ясування обставин спору суд першої інстанції витребував у відповідача документи, що стали підставою для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, зокрема витяги з рапортів командирів підрозділів, витяги із журналів бойових дій, архівні відомості про нарахування та виплату грошового забезпечення, відповідні накази, інші документи, передбачені пунктом 8 Особливостей №726, та інші документи, надані відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів.
Зазначені докази були досліджені судом першої інстанції у їх сукупності та отримали оцінку відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та враховує, що жоден із зазначених документів окремо не може бути покладений в основу висновку щодо наявності чи відсутності права військовослужбовця на відповідну виплату, оскільки визначення кількості днів, що підлягають оплаті, здійснюється за результатами оцінки всього комплексу документів, передбачених Особливостями №726.
За результатами дослідження наявних у справі доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач визначив кількість днів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань та здійснив нарахування додаткової винагороди відповідно до вимог Постанови №168 і Особливостей №726. Перевіривши правильність зазначених висновків у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для іншої оцінки встановлених судом першої інстанції обставин.
Разом із тим колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що архівні відомості про нарахування та виплату грошового забезпечення свідчать про неправильне визначення відповідачем кількості днів виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань та, як наслідок, про неповне нарахування додаткової винагороди.
Архівні відомості про нарахування та виплату грошового забезпечення є документами бухгалтерського обліку, які відображають результати проведених нарахувань та здійснених виплат, тоді як документи, визначені пунктом 8 Особливостей №726, підтверджують фактичне виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань, його безпосередню участь у бойових діях та є підставою для прийняття відповідного рішення щодо здійснення виплати.
Таким чином, зазначені документи мають різне правове призначення та різний предмет доказування, а тому саме по собі їх співставлення без урахування порядку нарахування і виплати додаткової винагороди, встановленого Постановою №168 та Особливостями №726, не може свідчити про неправильність здійснених відповідачем нарахувань.
Матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції дослідив не лише архівні відомості, на які посилається апелянт, а й витяги з рапортів, журнали бойових дій, відповідні накази, інші документи, передбачені пунктом 8 Особливостей №726, та інші документи, надані відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів.
Усі зазначені документи були оцінені у їх взаємному зв`язку відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.
Перевіряючи правильність оцінки цих доказів у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не встановила підстав для висновку про те, що суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи або неправильно визначив обставини, які мають значення для її вирішення.
Сам по собі факт існування розбіжностей між документами, на які посилається апелянт, не може бути достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача, оскільки питання правомірності нарахування додаткової винагороди вирішується не на підставі окремого документа, а за результатами оцінки всієї сукупності доказів, що підтверджують проходження військовослужбовцем служби, виконання ним бойових (спеціальних) завдань та порядок здійснення відповідних нарахувань.
Посилання апелянта на окремі витяги з рапортів також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки такі документи були предметом дослідження суду разом з іншими первинними документами, передбаченими пунктом 8 Особливостей №726, та отримали належну оцінку у сукупності з іншими доказами, що містяться у матеріалах справи.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 11 Особливостей №726 виплата додаткової винагороди здійснюється за минулий місяць після опрацювання документів, які підтверджують право військовослужбовця на таку виплату, та видання відповідного наказу начальника органу Державної прикордонної служби України.
З огляду на наведене сама по собі відсутність відображення відповідного нарахування в архівній відомості за календарний місяць, у якому виконувалися бойові (спеціальні) завдання, не є безумовним підтвердженням його ненарахування або невиплати, оскільки відповідні суми можуть бути нараховані та виплачені у наступному розрахунковому періоді після завершення перевірки документів та оформлення відповідного наказу.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині ґрунтуються на неправильному розумінні порядку документального оформлення, нарахування та виплати додаткової винагороди, визначеного Постановою №168 та Особливостями №726, а тому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Окремо колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення відповідачем кількості днів, які підлягали оплаті додатковою винагородою за травень 2024 року.
Апелянт, посилаючись на витяг із рапорту командира підрозділу, відповідно до якого у травні 2024 року за ним обліковано 25 діб виконання бойових (спеціальних) завдань, вважає, що саме зазначена кількість днів мала бути врахована відповідачем під час визначення розміру додаткової винагороди.
Перевіряючи наведені доводи, колегія суддів виходить із того, що відповідно до пункту 8 Особливостей №726 підтвердження виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань здійснюється на підставі визначеної цим пунктом сукупності документів. Отже, під час вирішення спору належить оцінювати не окремий документ, а всі докази, які стали підставою для визначення кількості днів, що підлягали оплаті, та проведення відповідних нарахувань.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дослідив витяги з рапортів, журнали бойових дій, архівні відомості про нарахування грошового забезпечення, накази командування, інші документи, витребувані ухвалою суду, а також письмові пояснення сторін, після чого здійснив оцінку зазначених доказів у їх сукупності відповідно до статті 90 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність здійснених відповідачем нарахувань. При цьому колегія суддів враховує, що сама по собі наявність розбіжностей між окремими документами не є достатньою підставою для висновку про неправомірність проведених нарахувань, якщо такі розбіжності оцінені у сукупності з іншими доказами, що містяться у матеріалах справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для іншої оцінки встановлених обставин, оскільки доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на вибірковій оцінці окремих доказів без урахування всього комплексу документів, які відповідно до Особливостей №726 є підставою для визначення права військовослужбовця на додаткову винагороду.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відсутність документального підтвердження твердження відповідача щодо технічної помилки сама по собі свідчить про неправомірність проведених нарахувань. 
Предметом судового контролю у цій справі є перевірка правомірності оскаржуваної бездіяльності відповідача та здійснених ним нарахувань, а не встановлення причин виникнення окремих розбіжностей між документами, які оцінюються судом лише у взаємному зв`язку з іншими доказами.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про неправильне визначення відповідачем кількості днів, які підлягали оплаті додатковою винагородою за травень 2024 року, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Також колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за січень 2025 року.
Апелянт вважає, що відсутність у архівній відомості за січень 2025 року нарахування додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн, свідчить про порушення відповідачем вимог Постанови №168 та Особливостей №726.
Оцінюючи зазначені доводи, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 11 Особливостей №726 додаткова винагорода виплачується за минулий місяць після опрацювання документів, які підтверджують право військовослужбовця на відповідну виплату, та видання відповідного наказу начальника органу Державної прикордонної служби України.
Колегія суддів враховує, що з досліджених матеріалів справи вбачається: відповідно до пункту 11 Особливостей №726 додаткова винагорода нараховується та виплачується за минулий місяць після опрацювання підтвердних документів і видання відповідного наказу. Тому саме по собі відображення або невідображення нарахування в архівній відомості за окремий календарний місяць не може свідчити про його відсутність без перевірки наступних розрахункових періодів.
За таких обставин саме по собі співставлення архівної відомості за окремий календарний місяць із витягом із рапорту без урахування встановленого нормативного порядку здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди не може бути достатньою підставою для висновку про її ненарахування чи невиплату.
Доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до ототожнення місяця виконання бойових (спеціальних) завдань із місяцем фактичного нарахування та виплати відповідної винагороди, що не відповідає порядку, визначеному пунктом 11 Особливостей №726.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не підтверджують порушення відповідачем порядку нарахування та виплати додаткової винагороди за січень 2025 року, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують установлених судом обставин та не дають підстав для іншої оцінки досліджених доказів.
Колегія суддів також перевірила інші доводи апеляційної скарги щодо неповного дослідження судом першої інстанції доказів та неправильного встановлення фактичних обставин справи, однак не знаходить підстав для їх задоволення.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив надані сторонами докази, у тому числі документи, витребувані ухвалою суду, надав оцінку кожному із доводів сторін та навів мотиви, з яких виходив під час ухвалення рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою будь-які істотні для правильного вирішення справи обставини або не дослідив докази, які могли вплинути на правильність вирішення спору.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та необхідності їх переоцінки, однак самі по собі такі доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення за відсутності порушень норм матеріального чи процесуального права або неправильного встановлення фактичних обставин справи.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дослідив надані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України могли б бути підставою для скасування або зміни ухваленого рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки досліджених судом доказів та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин колегія суддів, керуючись частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №420/39130/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук