ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/3160/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрнафта"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2026 (Тихий П. В. - головуючий, судді: Жельне С. Ч., Плахов О. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 (суддя Аріт К. В.) у справі
за позовом Харківської міської ради
до Акціонерного товариства "Укрнафта" 
про стягнення 2 202 274, 77 грн. 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст вимог і підстав позову 
1. Харківська міська рада (далі - Позивач, Міська рада, Місто) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - Відповідач, АТ "Укрнафта", Товариство) про стягнення 2 202 274, 77 грн заборгованості.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Міська рада зазначала, що Товариство є власником нерухомого майна, розташованого на комунальній земельній ділянці по просп. Героїв Харкова, 297-Б у м. Харкові з кадастровим номером 6310138200:02:007:0009, однак у період з 01.01.2020 по 28.02.2022 воно не сплачувало плату за користування вказаною земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегло за рахунок Міста грошові кошти у розмірі недоплаченої орендної плати, які наразі підлягають примусовому стягненню в порядку приписів статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
3. Розглядаючи заявлений позов, господарський суд першої інстанції встановив, а суд апеляційної інстанції перевірив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.08.2025 № 440329293 16.12.2024 на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2004 № 4633 за АТ "Укрнафта" зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" загальною площею 51,3 кв.м по просп. Героїв Харкова, 297-Б у м. Харкові. 
4. Вищевказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 6310138200:02:007:0009, право користування якою Відповідачем не оформлено.
5. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.05.2018 № НВ-001594322018 площа земельної ділянки з кадастровим номером 6310138200:02:007:0009, складає 0,2352 га, сформована - 07.11.2007; категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки - для обслуговування стаціонарної АЗС.
6. На підставі рішень Міської ради від 23.12.2005 № 257/05 "Про припинення та надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" та від 27.10.2006 № 122/06 "Про внесення змін до рішень сесій Харківської міської ради" 20.08.2007 Міська рада і Товариство уклали договір оренди землі (далі - Договір), зареєстрований у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель 07.11.2007 за № 740767100084, відповідно до умов якого Товариству передано в оренду вказану земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі транспорту, для обслуговування стаціонарної АЗС.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 058 807, 00 грн (п. 5 Договору).
Згідно з п. п. 9, 10 Договору розмір орендної плати за земельну ділянку в місяць згідно з довідкою № 1080/07 від 16.06.2007 становить 8 823, 39 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Пунктом 8 Договору передбачено, що його укладено строком до 01.12.2010. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Згідно з п.п. а) п. 36 Договору дія цього договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. 
7. Докази продовження строку дії Договору в матеріалах справи відсутні. 
8. Згідно з листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 19.06.2025 № 13391/5/20-40-04-07-12 АТ "Укрнафта" обліковується платником податку за земельну ділянку площею 0,2352 га по просп. Героїв Харкова, 297-Б у м. Харкові. За даними податкових декларацій з плати за землю Товариство задекларувало до сплати та сплатило за земельну ділянку загальною площею 0,2352 га: за 2020 рік - 251 925, 92 грн, за 2021 рік - 251 925, 92 грн, за 2022 рік - 277 118, 51 грн орендної плати.
9. Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, Міська рада на їх обґрунтування послалась на те, що у період з 01.01.2020 до 28.02.2022 Товариство не сплачувало у встановленому законодавством розмірі плату за користування земельною ділянкою по просп. Героїв Харкова, 297-Б у м. Харкові, внаслідок чого зберегло за рахунок Міста, як власника зазначеної земельної ділянки, майно - грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 202 274, 77 грн.
10. Заперечуючи проти позову, АТ "Укрнафта" вказувало про те, що після закінчення строку дії Договору, укладеного з Міською радою, воно фактично продовжувало користуватися орендованою земельною ділянкою та сплачувало за користування нею грошові кошти відповідно до умов Договору. На думку, Товариства, оскільки воно не повернуло спірну земельну ділянку та продовжувало у спірний період здійснювати фактичне її використання, Міська рада має правові підстави вимагати плату за землю в порядку та розмірах, визначених саме Договором, що свідчить про договірний характер спірних відносин та відповідно виключає наявність кондиційних відносин.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
11. Розглянувши заявлений позов, Господарський Харківської області рішенням від 31.03.2026 позов Міської ради задовольнив. Ухвалив стягнути з Товариства на користь Міста безпідставно збережені кошти орендної плати у розмірі 2 202 274, 77 грн.
12. Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що Відповідач, як власник нерухомого майна, розташованого на комунальній земельній ділянці, після закінчення 01.12.2010 дії Договору, зокрема, у період з 01.01.2020 по 28.02.2022, фактично використовував означену земельну ділянку без достатніх правових підстав (без оформлення права користування земельною ділянкою та без державної реєстрації такого речового права), оскільки після 01.12.2010 між сторонами припинилися договірні відносини щодо користування цією ділянкою, а матеріали справи не містять доказів щодо поновлення зазначеного договору у встановленому законом порядку, а тому дійшов висновку про наявність передбачених статтею 1212 ЦК України підстав для стягнення з АТ "Укрнафта" на користь Міської ради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання спірної земельної ділянки у спірний період. Перевіривши наданий Позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів, суд першої інстанції виснував про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
13. Переглянувши справу в апеляційному порядку, Східний апеляційний господарський суд з висновками господарського суду першої інстанції погодився, а тому своєю постановою від 27.05.2026 рішення місцевого суду залишив без змін.
Касаційна скарга
14. Не погодившись із постановою і рішенням судів попередніх інстанцій, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та направити цю справу на новий розгляд до місцевого господарського суду. 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи скаржника
15. Касаційна скарга подана з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
16. В обґрунтування зазначених підстав АТ "Укрнафта" вказує про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій положень статей 3, 11, 526, 531, 598, 599, 626, 627, 629, 631, 792, 1212 - 1214 ЦК України, статті 202 Господарського кодексу України, статей 15, 21, 22 Закону України "Про оренду землі" та статей 76, 77, 86, 236 ГПК України. 
17. Також наполягає на неврахуванні судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, необхідності відступлення від врахованого судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.11.2021 у справі № 922/247/21, неповному дослідженні наявних у справі доказів та ухваленні рішень на підставі недопустимих доказів. 
Узагальнені доводи іншої сторони
18. Міська рада у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів Товариства, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Висновки судів попередніх інстанцій поділяє, наполягаючи на їх правильності та законності. За цим просить у у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржені рішення і постанову залишити без змін. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
19. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд відкрив з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 287 ГПК України, про що 06.07.2026 постановив відповідну ухвалу. 
20. Відповідно до частин першої, другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
22. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників сторін (Позивача - Бенденжук Л. О.; Відповідача - Зотов Т. В.), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з таких міркувань.
23. Суд касаційної інстанції, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
24. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
25. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
26. Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) реалізуються через право постійного користування або право оренди.
27. Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
28. Відповідно до частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в").
29. Принцип платного використання землі передбачено й статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
30. Водночас згідно зі статтями 122 - 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
31. Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово зауважував, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
32. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
33. Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
34. В такий спосіб положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (див. постанови Верхового Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18). 
35. Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України. 
36. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16 та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17 .
37. З огляду на викладене, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
38. У світлі викладеного Верховний Суд неодноразово наголошував, що для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати:
1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача;
2) площу земельної ділянки;
3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки);
4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
39. Разом з цим, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
40. Положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору (див. постанови Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19).
41. Відповідно до положень статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. За відсутності доказів поновлення такого договору в поряду, що визначений статтею 33 цього Закону або ж укладення нового договору оренди, відсутні й підстави для висновку про те, що орендар, який не повернув земельну ділянку за актом прийому-передачі, користується нею на відповідній правовій підставі, а тому стягнення з такого орендаря безпідставно збереженої орендної плати в порядку приписів статті 1212 ЦК України є цілком правомірним.
42. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 922/247/21. 
43. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що на сформованій у 2007 році земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 6310138200:02:007:0009, площею 0,2352 га, розташоване нерухоме майно, власником якого є АТ "Укрнафта".
44. Для обслуговування зазначеного нерухомого майна (стаціонарної АЗС) 20.08.2007 сторони уклали Договір зі строком дії до 01.12.2010. 
45. Докази поновлення такого договору чи продовження строку його дії, або укладення нового договору щодо оренди означеної земельної ділянки в матеріалах справи відсутні. 
46. Отже, враховуючи встановлені обставини припинення 01.12.2010 Договору (у зв`язку з закінченням строку його дії), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про використання Відповідачем земельної ділянки комунальної власності у спірний період без достатніх правових підстав (без належного оформлення права користування та державної реєстрації такого речового права), що зумовлює застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, і такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають наведеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. 
47. Аргументи касаційної скарги про те, що наведений у пункті 41 цієї постанови висновок Верховного Суду суперечить нормам законодавства, порушує основи зобов`язального права, принципи свободи договору, розумності та справедливості, колегія суддів відхиляє, констатуючи відсутність у таких аргументах належних та змістовних правових підстав, які б спростовували означений висновок, а не тільки його критикували чи не погоджувались з ним. Крім того, зазначений правовий висновок вже неодноразово та послідовно підтримано у постановах суду касаційної інстанції від 14.05.2026 у справі № 922/3108/25, від 14.05.2026 у справі № 922/3114/25, від 14.05.2026 у справі № 922/3107/25, від 03.06.2026 у справі № 922/3103/25, від 20.05.2026 у справі № 921/412/25, від 03.06.2026 у справі № 922/3104/25 і цілковито його поділяючи, судова колегія у цій справі підстав для відступу від нього також не вбачає. 
48. При цьому, погоджуючись із судами попередніх інстанцій, Верховний Суд у цій частині наголошує, що у спірних правовідносинах після 01.12.2010 відпала правова підстава користування Товариством орендованою земельною ділянкою на умовах Договору оренди, а умова підпункту "ї" пункту 31 цього договору не може тлумачитися як така, що породжує нові правові підстави або можливості безстрокового користування земельною ділянкою після припинення договору оренди, оскільки така умова регулює наслідки неналежного виконання зобов`язання у межах дії договору, але не відновлює його чинності та не замінює процедуру поновлення, встановлену законом.
49. Відсутність у матеріалах справи акта приймання-передачі земельної ділянки не спростовує факт припинення Договору у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, оскільки оформлення акта приймання-передачі земельної ділянки є наслідком припинення дії договору оренди, а не підставою його припинення. Непідписання сторонами зазначеного акта може свідчити про невиконання орендарем обов`язку щодо повернення земельної ділянки, але не означає продовження дії договору оренди чи збереження речового права оренди після 01.12.2010.
50. Виходячи з цих міркувань, заявлену скаржником підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України (вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні) суд касаційної інстанції визнає необґрунтованою, а доводи Товариства у цій частині безпідставними.
51. Так, ще однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
52. Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
53. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, АТ "Укрнафта" послалось на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 та від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц.
54. Але, проаналізувавши вказані постанови, колегія суддів констатує, що: (1) висновок Верховного Суду із постанови від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 є аналогічним тому висновку, що наведений у пункті 34 цієї постанови і як вже зазначалося висновки судів попередніх інстанцій у даній справі означеному висновку повністю відповідають; (2) висновок із постанови Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 53) скаржник цитує в скороченому вигляді, який не відображає змісту правової позиції в цілому, зокрема, у тій її частині, яка чітко передбачає, що правове регулювання поновлення договору оренди землі, та про обставини його поновлення ідеться у статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка має відповідну назву; (3) фактичні обставини порівнюваних спорів, суть спірних правовідносин у них не містять ознак подібності тим, що мають місце у справі № 922/3160/25, а відтак у даному випадку відсутні підстави вважати, що здійснені скаржником посилання на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України є дійсно змістовними. 
55. За цим, визначена скаржником підстава касаційного оскарження і за вказаним пунктом, колегією суддів визнається необґрунтованою. 
56. Верховний Суд констатує, що встановивши те, що Відповідач не є власником та постійним користувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, суди попередніх інстанцій правомірно зазначили, що формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
57. Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (підпункти 14.1.125, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункт 288.5 статті 288 Податкового кодексу України).
58. Згідно з пунктом 284.1 статті 282 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.
59. Відповідно до статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі, право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
60. Здійснивши перевірку наданого Міською радою розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за спірний період з 01.01.2020 по 28.02.2022, з огляду на наявні у відкритих джерелах земельного кадастру України відомості щодо спірної земельної ділянки, суди попередніх інстанцій правомірно врахували як дані витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020 № 5292, в якому зазначено про відсутність коду Класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ), так і інформацію, наведену у листі Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 19.06.2025 № 13391/5/20-40-04-07-12 про сплату АТ "Укрнафта" плати за спірну земельну ділянку за 2020 рік - 251 925, 92 грн, за 2021 рік - 251 925, 92 грн, за 2022 рік - 277 118, 51 грн, внаслідок чого обґрунтовано виснували про відповідність зазначеного розрахунку вимогам законодавства і його арифметичну правильність та відповідно про стягнення з Товариства на користь Міста безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання спірної земельної ділянки у спірний період у заявленій Позивачем сумі.
61. Щодо ж доводів скаржника в частині підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, то колегія суддів їх також відхиляє та з цієї підстави зауважує, що дані про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру, відомості якого є відкритими та загальнодоступними (частина друга статті 21 та частина перша статті 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). 
62. Отже, здійснюючи розрахунок суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за спірний період як Позивач, так і суди попередніх інстанцій правомірно використовували фактичні дані щодо спірної земельної ділянки, наявні у Державному земельному кадастрі, при цьому доказів недійсності таких даних Відповідачем не надано.
63. В свою чергу посилання скаржника на наявність у Державному земельному кадастрі відомостей щодо коду цільового призначення спірної земельної ділянки зводяться до незгоди АТ "Укрнафта" з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, а також до спонукання суду касаційної інстанції до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду положення статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень касаційного суду.
64. Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
65. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанови Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
66. Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Неправильного застосування чи порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права Верховним Судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
67. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
68. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
69. Під час касаційного розгляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування чи порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Оскаржені рішення і постанова ухвалені за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи відміни, за мотивів наведених у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду, не вбачає.
Судові витрати
70. Cудовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
За таких обставин, керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2026 і рішення Господарського суду Харківської області від 31.03.2026 у справі № 922/3160/25 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.