Справа №760/30213/25
Провадження №2/760/4336/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» липня 2026 року         м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Тесленко І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (у письмовому провадженні) матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» про визнання трудових відносин припиненими,

ВСТАНОВИВ:
30 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кшуташвілі В.О., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» про визнання трудових відносин припиненими.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує наступне. 16.09.2024 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду вчителя закладу загальної середньої освіти код КП 2320 (по предмету «хімія») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей. В липні 2025 Позивач намагався зв`язатись з роботодавцем (Відповідачем) проте, контактні номери телефонів не відповідали, позивач гадав, що працівники напевно перебувають у відпустці, проте і на початку серпня не вдалось зв`язатись з відповідачем. В серпні 2025 Позивач поїхав до офісу відповідача з метою звільнення, однак за адресою місцезнаходження ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» нікого не виявилося, двері офісу були зачинені, контактні номери телефонів не відповідали. 25.08.2025 року позивач на адресу ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» рекомендованим листом Укрпоштою (трек відправлення 0315000596184) направив заяву, у якій просив на підставі ст. 38 КЗпП України звільнити його з роботи за власним бажанням з 08.09.2025. Однак жодної відповіді від відповідача (ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей») він не отримав. Листи Відповідачем не отримуються та повертаються назад. 07.10.2025 з метою розшуку відповідача та допомоги у вирішенні питання щодо припинення трудових відносин із відповідачем представником позивача було направлено скаргу до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з проханням провести перевірку ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» оскільки останній не виходить на зв`язок та контактні телефони не відповідають, що унеможливлює звільнення Позивача з місця роботи. 23.10.2025 на електронну адресу представника позивача було надіслано відповідь на скаргу вих. №Ц/2/2814-3В-25 від 23.10.2025, де зазначено, що «…питання викладені у Вашому зверненні від 07.10.2025 не регулюються нормами Закону № 2136-ІХ, а тому, не можуть перевірятись в умовах воєнного стану. Одночасно зауважуємо, що згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів…». Отже у Позивача не залишилось інших шляхів вирішення питання щодо припинення трудових відносин та захисту його порушених прав, окрім як звернення до суду з позовом про визнання припиненими трудових відносин з відповідачем. Позивач вважає, що його формальне перебування у трудових відносинах із Відповідачем порушує його право на вільний вибір праці, перешкоджає працевлаштуватися на роботу в інші компанії, йому не нараховується трудовий стаж, не здійснюються відрахування до Пенсійного фонду України. У зв`язку з відсутністю відповідача ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» за адресою місцезнаходження, звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі поданої Позивачем 25.08.2025 заяви він не може, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації N R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. За змістом положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У ч. ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У ч. 2 ст. 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Підстави припинення трудового договору встановлені у ст. 36 КЗпП України. Однією із визначених ст. 36 КЗпП України підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП України). За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно ст. 4 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження юридичної особи фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи. У ст. 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місце знаходженням відповідача ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» ( Код ЄДРПОУ 45574841) 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд.3, оф. 704. За змістом ст. ст. 221, 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення. Згідно ч.2 ст. 27 ЦПК України, Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно ч. 1 ст. 47, ч. ч. 1, 4 ст. 48 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 6 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, у разі припинення строку дії трудового договору достроково, у трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення, з посиланням на відповідні статті КзПП України, про що сторони сповіщають Державну службу зайнятості, яка реєструвала договір. Відповідно до п. 2.2, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний Позивачем спосіб захисту направлений на відновлення трудових прав ОСОБА_1 , гарантованих йому Конституцією України. На підставі вищенаведеного просив визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» (код ЄДРПОУ 45574841) з 08 вересня 2025 р. у зв`язку із звільненням, з посади вчителя закладу загальної середньої освіти код КП 2320 (по предмету «хімія») та зобов`язати внести запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» (код ЄДРПОУ 45574841) на користь держави 1937,92 грн. судового збору та витрати на правничу допомогу.
30 жовтня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 31 жовтня 2025 року.
Судом в порядку ч. 2 ст. 27 ЦПК України направлявся запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження юридичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла до суду 02 грудня 2025 року. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» про визнання трудових відносин припиненими, до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Ухвала суду від 08 грудня 2025 року надсилалася за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача, а саме: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 3, офіс 704. Разом з тим, до суду повернувся поштовий конверт із вказаними документами з відміткою поштового відділення «закінчення встановленого терміну зберігання».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Оскільки у встановлений судом строк відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.
Як вбачається з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форми ОК-5, ОК-7) та Відповіді №2073548 від 02.12.2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з вересня 2024 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський економіко - правовий ліцей» (код ЄДРПОУ 45574841).
З липня 2025 року відповідачем позивачу виплата заробітної плати не нараховувалась та не здійснювалась.
Судом також досліджено копію Наказу ТОВ «Київський економіко - правовий ліцей» від 12 вересня 2024 року відповідно до якого позивача було прийнято на роботу з 16.09.2024 року на посаду вчителя закладу загальної середньої освіти.
Як вбачається з опису вкладення до цінного листа з описом, повідомленням, 25 серпня 2025 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву на звільнення на 1 аркуші.
Судом також було досліджено саму заяву від 25.08.2025 року, докази її направлення АТ «Укрпошта».
Представником позивача направлялась скарга на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Вих. №0710/04 від 07.10.2025 року).
Листом Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Вих. №Ц/2/2814-3В-25 від 23.10.2025 року) представника було повідомлено, що питання викладені у зверненні не регулюються нормами Закону №2136-ІХ, а тому не можуть перевірятись в умовах воєнного стану.
Інших доказів надано суду не було.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.
Як вбачається з п.6ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Відповідно до ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, позивач (як працівник) скористався своїм правом, наданим ст. 38 КЗпП України, та звернувся до відповідача з заявою в якій просив звільнити його за власним бажанням. 
Відповідна заява була направлена за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача.
Також, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи трудові відносини позивача з відповідачем всупереч положенням КЗпП України не припинені.
Таким чином, право позивача на звільнення в порядку та строки передбачені положеннями Кодексу законів про працю України порушено.
Суд враховує, що відповідна заява була направлена на адресу відповідача 25.08.2025 року. Тож, з врахуванням положень ст. 38 КЗпП України, право на задоволення вказаної заяви та припинення трудових відносин виникло у позивача 08 вересня 2025 року.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині 1 ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Відповідач своїм правом на подання суду відзиву на позовну заяву не скористався, доводи, викладені позивачем у позовній заяві не спростував.
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання трудових відносин позивача з відповідачем припиненими з 08 вересня 2025 р. у зв`язку із звільненням, з посади вчителя закладу загальної середньої освіти код КП 2320 (по предмету «хімія»), підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП суд зважає на наступне.
Відповідно до ст. 47 КЗпП, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно до ст. 48 КЗпП, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір у розмірі 1937,92 грн.
Оскільки, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у вказаному вище розмірі.
Також, представником відповідача у позовній заяві було вказано вимогу щодо стягнення з відповідача правової допомоги. При цьому, до матеріалів справи надано виключно Договір про надання правничої допомоги №2306/15 від 23 червня 2025 року. Інших доказів понесення позивачем відповідних витрат надано до матеріалів справи не було.
З врахуванням наведеного, суд роз`яснює, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 133, 141, 212 - 218, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» про визнання трудових відносин припиненими, - задовольнити.
Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» (код ЄДРПОУ 45574841) припиненими з 08 вересня 2025 р. у зв`язку із звільненням, з посади вчителя закладу загальної середньої освіти код КП 2320 (по предмету «хімія»).
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» (код ЄДРПОУ 45574841) внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей» (місцезнаходження: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 3, офіс 704, код ЄДРПОУ 45574841) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1937,92 грн. судового збору сплаченого за подання позову.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський економіко-правовий ліцей», місцезнаходження: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 3, офіс 704, код ЄДРПОУ 45574841.

Суддя     І. О. Тесленко