ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року
м. Київ

справа № 352/2632/23
провадження № 61-17660св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Тисменицька міська рада в особі Марковецького старостинського округу № 4 Тисменицької міської ради,
третя особа - державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Кравченко Ольга Ярославівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гриньків Д. В., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у складі колегії суддів Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Мальцевої Є. Є.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тисменицької міської ради в особі Марковецького старостинського округу № 4 Тисменицької міської ради, третя особа - державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Кравченко Ольга Ярославівна, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2023 року до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є спадкоємцем за законом після 
смерті свого батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою оформлення спадкових прав на частину житлового 
будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого 
за адресою: АДРЕСА_1 , позивач звернувся до нотаріуса, який повідомив, що право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі виписок із погосподарської книги № 271 від 25 жовтня 2017 року та № 723 від 26 жовтня 2017 року.

На думку позивача, державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 була проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за сприяння державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Івано-Франківське ОБТІ») Кравченко О. Я.

У позові також наголошував, що ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірне домоволодіння як замовник будівництва, хоча житловий будинок був зведений у 1978 році, тобто задовго до її народження, що, на його переконання, свідчить про відсутність правових підстав для такої реєстрації.

Посилаючись на наведені обставини, позивач вважав, що внаслідок зазначених дій його було позбавлено можливості реалізувати своє право на спадкування після смерті батька. У зв`язку з цим просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» Кравченко О. Я. № 38286527 від 22 листопада 2017 року про реєстрацію права власності на житловий будинок (літера А) загальною площею 122,3 кв. м, сарай (літера Б) загальною площею 20,9 кв. м, сарай (літера В) загальною площею 23 кв. м, вбиральня (літера Г) загальною площею 1,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частину домоволодіння, яке складається з житлового будинку (літера А) загальною площею 122,3 кв. м, сараю (літера Б) загальною площею 20,9 кв. м, сараю (літера В) загальною площею 23 кв. м, вбиральні (літера Г) загальною площею 1,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області рішенням від 24 вересня 2024 року, яке Івано-Франківський апеляційний суд залишив без змін постановою від 27 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовив та вирішив питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів порушення своїх прав унаслідок державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_2 .

Суд дійшов висновку, що на момент проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння за ОСОБА_2 позивач не мав відповідного підтвердженого права на спірне майно.

Крім того, суд установив, що позивач не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не проживав постійно разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав у встановлений законом шестимісячний строк заяву про її прийняття. При цьому суд вказав, що сама лише реєстрація місця проживання позивача 
не є належним доказом його постійного проживання зі спадкодавцем.

Також місцевий суд вказав на відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки недоведеність факту порушення права позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 грудня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2024 року та постанову 
Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у зазначеній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Тисменицького районного суду Івано-Франківської області. 

16 січня 2025 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Обґрунтовуючи наявність підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 посилається на неврахування апеляційним судом висновків, що стосуються погосподарської книги, викладених у постанові Верховного Суду України 
від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду 
від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц, висновку Верховного Суду щодо права на обов`язкову частку, викладеного у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 497/1870/16-ц, а також висновку щодо можливості прийняття спадщини особами, які постійно проживали разом із спадкодавцем, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21. Наголошує, що згідно матеріалів даної судової справи неспростованим є факт того, що він на час смерті ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрованим разом із ним, а тому вважається таким, що прийняв спадщину.

Обґрунтовуючи наявність підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 вказує на те, що висновки в оскаржуваних судових рішеннях зроблені на підставі недостовірних показань свідків з огляду на те, що, на його переконання, вони є зацікавленими особами у цій справі. Посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29 квітня 2020 року, наголошує, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватись факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , поданий її представником, який містить посилання на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Представник відповідача ОСОБА_2 також наголошує, що судові рішення ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, із врахуванням всіх фактичних обставин справи та правильним застосуванням норм матеріального й процесуального права.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що згідно довідки Марковецької сільської ради Івано-Франківського (Тисменицького) району Івано-Франківської області від 28 серпня 2020 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 01 серпня 1992 року (т. 1 а. с. 9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 351114178 від 19 жовтня 2023 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 з 20 листопада 2017 року в частці 1/1 зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а. с.10, 11).

Відповідно до записів погосподарської книги за № 4 за 2016-2023 роки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 побудований в 1978 році (т. 1 а. с. 13).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 26 листопада 2018 року виконавчим комітетом Марковецької сільської ради 
Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 68).

За заповітом від 29 січня 2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все своє майно заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. с. 69).

Відповідно до заяв від 10 жовтня 2017 року на ім`я сільського голови ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовились від своїх часток у домогосподарстві, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 70, 71, 128).

10 жовтня 2017 року на ім`я сільського голови ОСОБА_2 подала заяву з проханням надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки 
в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а. с. 72, 129).

Згідно довідки Тисменицької міської ради від 11 грудня 2023 року № 146, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15 червня 2016 року 
по 24 листопада 2018 року проживав за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 96).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 75441791 від 16 січня 2024 року відомо, що інформація про відкриття спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутня (т. 1 а. с.131).

Згідно записів у погосподарській книзі Марковецького старостинського округу 
№ 4 Тисменицької міської ради Івано-Франківської області за період з 1991 по 1995 року, членом господарства, який відноситься до суспільної 
групи - робітничий двір, був голова сім`ї - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щодо якого міститься запис, про те, що 29 грудня 1990 року він вибув з домогосподарства та 25 грудня 1991 року повернувся, син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. с.157).

Відповідно до копії акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 14 лютого 2024 року, складеного Тисменицькою міською радою, 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в АДРЕСА_1 є власником житлового приміщення, побудованого у 1978 році, загальною площею 80 кв. м, земельних ділянок площею 0,1155 га для ГЖБ та площею 0,6399 га для ОСГ. За свідченнями сусідів від 14 лютого 2024 року, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , з 1996 року та по теперішній час ОСОБА_1 , 1972 року народження, не проживав (т. 1 а. с. 165).

У реєстраційній справі № 1415640426258 щодо житлового будинку 
на АДРЕСА_1 міститься заява ОСОБА_2 про державну реєстрацію права приватної власності за нею на житловий будинок з господарськими будівлями за вказаною адресою (т. 1 а. с. 190, 191).

Картка прийому заяви № 104395989 у зазначеній реєстраційній справі містить перелік документів, поданих разом із заявою, а саме: технічний паспорт, виписка з погосподарської книги № 723 Марковецької сільської ради та виписка з погосподарської книги № 721 Марковецької сільської ради (т. 1 а. с. 192).

Згідно виписок з погосподарської книги № 721 та № 723 власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 
122,3 кв. м та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,07 га за адресою: 
АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , 1986 року народження (т. 1 а. с. 196, 197).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 104735904 від 22 листопада 2017 року, інформація про право власності на нерухоме майно на 
АДРЕСА_1 у вказаних реєстрах відсутня (т. 1 а. с. 204).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта № 104736330 від 22 листопада 2017 року за ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 від 18 травня 2015 року, зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 2625882901:06:004:0511 та 2625882901:06:004:0510, які знаходяться в с. Марківці Тисменицького району Івано-Франківської області (т. 1 а. с. 205-207).

Згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кравченко О. Я. ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 22 листопада 2017 року № 38286527 проведено державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (т. 1 а. с.208).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/109-24/5132-ПЧ від 10 червня 2024 року, підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про відмову від частки в домогосподарстві від 10 жовтня 2017 року виконаний ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 37).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту позову та заявлених ОСОБА_1 позовних вимог вбачається, що підставою для звернення до суду є доводи позивача про порушення його права, як спадкоємця за законом, на спадкування після смерті його батька частини спірного домоволодіння у зв`язку із реєстрацією ОСОБА_2 права власності на нього. При цьому здійснену державним реєстратором дію щодо державної реєстрації права власності на домоволодіння позивач вважав такою, 
що не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, 
а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанови Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та від 09 листопада 2022 року у справі № 183/3701/16).

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Верховний Суд наголошував, що встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 361/978/22).

Таким чином, задоволення позову про скасування державної реєстрації можливе лише тоді, коли позивач доведе існування у нього права, яке порушене відповідною реєстраційною дією.

Саме лише посилання на порушення процедури державної реєстрації 
не є достатньою підставою для задоволення позову, якщо позивач не довів належності йому відповідного цивільного права або охоронюваного законом інтересу на відповідне майно.

Так, звертаючись в суд із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на неможливість реалізації своїх прав як спадкоємця після смерті його батька та спадкування частини спірного домоволодіння.

Розглядаючи спір у цій справі суди встановили, що до проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав будь-які відомості про зареєстроване право власності на спірний житловий будинок були відсутні.

Матеріали справи не містять доказів того, що на момент проведення державної реєстрації позивач набув права власності на спірне майно у порядку спадкування. Більше того, встановлені у справі обставини не дають підстави для висновку про належність спірного домоволодіння до обсягу спадкової маси спадкодавця, який за життя подав заяву на ім`я сільського голови про відмову від своєї частки у домогосподарстві.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що скасування оспорюваного рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок не призведе до відновлення прав позивача, оскільки 
він не довів існування у нього порушеного права.

Недоведеність тверджень позивача щодо наявності перешкод у реалізації ним прав як спадкоємця після смерті батька також є обґрунтуванням відсутності підстав для задоволення його позовних вимог про визнання за ним права власності на частину домоволодіння. 

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частині третій статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, за змістом норм статей 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц.

В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 викладено висновок про те, що розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17, від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23, від 25 березня 2026 року у справі № 139/808/23.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що у матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується факт спільного проживання позивача із спадкодавцем, враховуючи чинний заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій мотивовано зазначили, що позивач не набув право власності на домоволодіння шляхом спадкування.

Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постановах Верховного Суду 
від 10 травня 2018 року у справі № 497/1870/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц та від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, оскільки висновки, зроблені судами в оскаржуваних рішеннях у цій справі не суперечать висновкам, на необхідності врахування яких посилається заявник.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко   Є. В. Петров