ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2026 року | Справа № 280/5952/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Старцевої Ю.Є.,
представника позивача – Лєскіна М.С.,
представника відповідача – Фарзаєвої К.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,
ВСТАНОВИВ:
15.06.2026 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі – відповідач), в якій позивач просить суд: 
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18.06.2025 по 14.05.2026 у розмірі 362 029 грн. 35 коп. (з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків та зборів). 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі № 640/2023/20 було задоволено його позов до Офісу Генерального прокурора та, крім іншого, поновлено позивача на посаді прокурора з 25.12.2019. Згідно з резолютивною частиною рішення, воно в частині поновлення на роботі було допущено судом до негайного виконання. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 вказане рішення залишено без змін і набрало законної сили. В подальшому Верховний Суд ухвалою від 19.05.2026 відмовив Офісу Генерального прокурора у відкритті касаційного провадження, підтвердивши остаточність судового акту. Незважаючи на вимоги закону про негайне виконання, відповідач фактично виконав рішення суду лише 15.05.2026, видавши наказ № 571ц про поновлення на посаді. Оскільки мала місце протиправна бездіяльність відповідача, що призвела до затримки виконання судового рішення на період з 18.06.2025 (наступний день після ухвалення рішення) по 14.05.2026 (день, що передував фактичному виданню наказу), то в силу вимог ст 236 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Ухвалою від 18.06.2026 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) сторін, витребувано від відповідача довідку про середній заробіток позивача, оформлену із додержанням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
03.07.2026 засобами системи «Електронний суд» до суду надійшли відзив на позов та заява відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
У відзиві відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначає, що позивач із заявою про добровільне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 у справі № 640/2023/20 в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Офісу Генерального прокурора не звертався. Також позивач не скористався правом звернення до органів державної виконавчої служби, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність. Тобто позивач не мав наміру поновлюватися на посаді та продовжувати трудові відносини з Офісом Генерального прокурора. Офісом Генерального прокурора на адресу позивача направлено листи від 30.06.2025 та 14.05.2026 щодо необхідності прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби для вирішення питання про поновлення його на посаді в органах прокуратури. На підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 у справі № 640/2023/20 наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 15.05.2026 № 571ц ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Разом з цим видання відповідного наказу без подання відповідної заяви особи прямо суперечитиме вимогам ст. 24 КЗпП України. Крім того, видання відповідного наказу про поновлення особи на роботі без вчинення нею відповідних дій не тільки суперечитиме вимогам ст. 24 КЗпП України, а й може призвести до порушення її прав у зв`язку з відсутністю у неї інформації щодо здійснення такого поновлення. Так, відсутність у особи інформації щодо її поновлення на роботі може призвести до відсутності її на роботі без поважних (прогул). Системний аналіз положень ст. ст. 21, 24 КЗпП України вказує на те, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. Така заява не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з дотриманням внутрішнього службового розпорядку, а уповноважена особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання передбаченої трудовим договором роботи. Як слідує із наведених норм законодавства, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. За позицією відповідача, порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається, а тому відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.
Ухвалою від 08.07.2026 розгляд справи було призначено в порядку загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, підготовче засідання призначене на 23.07.2026.
Протокольною ухвалою від 23.07.2026 підготовче засідання було відкладене на 05.08.2026.
Протокольною ухвалою від 05.08.2026 було закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 18.08.2026 на 10:00 год.
17.08.2026 засобами системи «Електронний суд» від позивача до суду надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 17.08.2026 було задоволене клопотання представника позивача, розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.
У судовому засіданні 18.08.2026 судом проголошено скорочене рішення.
На підставі матеріалів справи суд встановив такі обставини.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №640/2023/20 позовні вимоги позивача до відповідача, Другої кадрової комісії про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №2 від 19 грудня 2019 року №35 про неуспішне проходження атестації позивачем; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2145ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України; поновлено позивача на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 085 105,75 грн без урахування податків та зборів.
Зазначене рішення суду допущене до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року, а також в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 32 842,33 грн без урахування податків та зборів.
20.06.2026 позивачу були видані виконавчі листи в частинах рішення суду у справі №640/2023/20, які підлягали негайному виконанню.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року без змін.
Наказом відповідача від 15.05.2026 № 5741ц було скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2145ц про звільнення позивача та поновлено позивача на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Крім того, зазначеним наказом визначено – виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
Підставою для видання наказу від 15.05.2026 № 5741ц відповідачем визначено рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 у справі №640/2023/20.
Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №640/2023/20, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частин 1, 8 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 236 КЗпП установлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
До того ж, пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді у відповідача виник обов`язок щодо його негайного виконання.
При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів”, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. При цьому, норми чого законодавства не передбачають необхідність додаткового звернення працівника із заявою про виконання рішення суду про поновлення на посаді, оскільки таке рішення має бути виконано роботодавцем самостійно і добровільно.
У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.
У контексті викладеного, суд вважає безпідставними доводи відповідача на те, що позивач не звертався до відповідача з метою поновлення.
Суд акцентує увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних.
Також, суд відхиляє доводи відповідача про те, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі, та зазначає, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці і Закон пов`язує таку виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. 
Наведене кореспондується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 07.10.2020 у справі № 480/69/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20.
Тобто, наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є необхідною умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.
Відтак суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання відповідача на відсутність вини в затримці виконання рішення суду, наведені в спростування підстав позову.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП, суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 08.11.2022 у справі № 460/15639/21, від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21 тощо.
Відповідач рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №640/2023/20 в частині поновлення позивача на посаді з 25.12.2019 виконав лише 15.05.2026, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді у період з дня, наступного за днем проголошення рішення суду 18.06.2025 по 14.05.2026 (включно).
Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявна протиправна бездіяльність відповідача, що згідно з приписами діючого законодавства є підставою для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Частиною першою статті 27 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Кількість робочих днів за період з 18.06.2025 по 14.05.2026 (включно) становить 237 днів.
За змістом рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №640/2023/20 та довідки відповідача від 13.07.2026 №21-451зп, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 527,55 грн.
Звідси, належна до стягнення на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді складає 362 029,35 грн, обчислена як 1 527,55 грн (середньоденна заробітна плата) х 237 днів (строк затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді).
При цьому, згідно зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, постановах від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, від 30.09.2020 у справі №580/2339/19, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник згідно Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.
При розв`язанні даного спору суд зважає на практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні по справі “Стреч проти Сполучного Королівства” (заява № 44277/98) Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.
Крім того, у справі “Фон Мальтцан та інші проти Німеччини” (заява № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю "майно" саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Суд зазначає, що відповідно до частина 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача у спірних правовідносинах наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в сумі 362 029,35 грн, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 
Водночас суд також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.
Оскільки під час звернення до суду з цим позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2 896,23 грн, то ця кошти належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18.06.2025 по 14.05.2026 у розмірі 362 029 грн. 35 коп. (триста шістдесят дві тисячі двадцять дев`ять гривень 35 копійок), з утриманням з цієї суми при виплаті встановлених законом податків та зборів.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 2 896,23 грн (дві тисячі вісімсот дев`яносто шість гривень 23 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 24.08.2026.

Суддя Р.В. Кисіль