ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 202/2039/24
провадження № 61-11665св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк»), у якому просив зобов`язати АТ «Акцент-Банк» вибачитися перед ним шляхом відповідної публікації на вебсайті https://a-bank.com.ua за приниження його гідності та душевні страждання, заподіяні внаслідок вимагання через телефонні дзвінки та SMS-повідомлення у нього сплати неіснуючого боргу; стягнути з АТ «Акцент-Банк» на свою користь 2 453 023,79 грн на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 14 квітня 2021 року Комунарський районний суд міста Запоріжжя постановив ухвалу, якою закрив провадження у справі № 333/3020/20 за позовом АТ «Акцент-Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з тим, що з 29 червня 2017 року до 30 червня 2020 року він був військовослужбовцем і на нього поширювалася дія частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За змістом цієї правової норми військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, зокрема перед банками, а також відсотки за користування кредитом не нараховуються. Ця обставина виключила можливість задоволення заявленої банком позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками. Водночас він погасив наявну в нього заборгованість перед банком у розмірі 12 500,00 грн. 

В ухвалі про закриття провадження у справі, яка набрала законної сили, суд вирішив питання про розподіл судових витрат і компенсував АТ «Акцент-Банк» сплачений ним судовий збір за рахунок коштів державного бюджету. Тобто питання щодо його заборгованості перед банком вирішене. Інших кредитів, банківських карток та заборгованості перед відповідачем він не має.

З 24 лютого 2024 року він перебуває у лавах Збройних Сил України на посаді старшого солдата та обліковується за військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ). Водночас з початку 2022 року і дотепер на його номер мобільного телефону постійно, з невеликою періодичністю, надходять SMS-повідомлення та телефонні дзвінки з кол-центру АТ «Акцент-Банк» з вимогою погасити заборгованість перед банком, яка випливає із суми раніше сплаченого судового збору у справі № 333/3020/20, що оформлена як кредит. Ця обставина є переслідуванням без правових підстав. Вона систематично протягом тривалого часу завдає йому сильних душевних хвилювань, приниження гідності та відчуття несправедливості, оскільки борг перед відповідачем давно погашений у повному обсязі. Небажання представників відповідача чути його доводи та розібратися у ситуації, що склалася; доволі частий тяжкий емоційний фон, який він вимушений переживати, перебуваючи в лавах Збройних Сил України, які ведуть активні бойові дії із захисту України, спричиняють йому моральної шкоди, що полягає у систематичному приниженні його гідності та душевних стражданнях. Враховуючи, що його дохід за 2022-2023 роки сумарно становить 2 453 023,79 грн, а його тероризування постійно та систематично відбується протягом всього цього періоду, розумним і справедливим способом відновлення його прав є компенсація моральної шкоди у розмірі 2 453 023,79 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 24 березня 2025 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що, проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, він дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності протиправної поведінки з боку АТ «Акцент-Банк» у зв`язку зі здійсненням телефонних дзвінків, направленням SMS-повідомлень і нагадуванням про необхідність сплатити судовий збір.

Зауважив, що, не отримавши ухвали Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 14 квітня 2021 року про закриття провадження у справі, де зазначено про компенсацію судового збору за рахунок коштів державного бюджету, банк нагадував позивачеві про необхідність компенсувати йому судові витрати зі сплати судового збору. Водночас під час судового розгляду встановлено, що під час телефонної розмови з боку представника АТ «Акцент-Банк» не було образливих, погрожуючих висловлювань на адресу позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

09 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження зазначив те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 28 Конституції України, частин першої, другої статті 23, частини першої статті 270 та статті 275 ЦК України щодо правовідносин, які виникають із заподіяння моральної шкоди військовослужбовцеві, який проходить військову службу за мобілізацією у воєнний час, через безпідставне систематичне та настирливе звернення до нього з вимогами про сплату боргу фінансовій установі та інформування про негативні наслідки у разі несплати такого боргу. Наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо (не) віднесення таких дій до булінгу (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову в позові, оскільки безпідставне, систематичне та інтенсивне інформування його протягом тривалого часу про необхідність сплати неіснуючого боргу та про можливі негативні наслідки у разі його несплати (замість перевірки його заперечень), є відвертим булінгом, шкідливий вплив якого підсилюється його актуальним станом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

20 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 і АТ «Акцент-Банк» уклали кредитний договір шляхом підписання позивачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.

Згідно з пунктом 2.1.1.8.6 Умов та Правил надання банківських послуг банк інформує клієнта про заборгованість за кредитними договорами (зокрема, про заборгованість за кредитними картками), розмір поточних платежів, активацію продуктів і послуг банку, а також інші правила користування платіжною карткою та умови кредитного договору, включаючи внесені у них зміни шляхом використання функції SMS-повідомлень.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (справа № 333/3020/20).

Комунарський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 14 квітня 2021 року закрив провадження у справі № 333/3020/20 на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивача від позову. Постановив судовий збір, сплачений відповідно до квитанції від 21 травня 2020 року № 879690333, в розмірі 2 102,00 грн компенсувати АТ «Акцент-Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За інформацією з Єдиного державного реєстр судових рішень, ця ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили 30 квітня 2021 року.

З довідки АТ «Акцент-Банк» від 08 березня 2024 року відомо, що клієнт ОСОБА_1 на 08 березня 2024 року не має заборгованості перед банком за кредитними договорами.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не отримував ухвали Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 14 квітня 2021 року. Не заперечив, що його представники телефонували і направляли SMS-повідомлення ОСОБА_1 щодо заборгованості зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн.

За змістом аудіозапису телефонної розмови співробітника АТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_1 представник банку нагадав позивачеві про необхідність сплати судового збору, образ або погроз на адресу ОСОБА_1 не висловлював, спокійно та ввічливо розмовляв з позивачем.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За своїм змістом зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тож для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Отже, позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 Верховний Суд дійшов висновку, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

У справі, що переглядається, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди.

Водночас суд дав оцінку аргументам позивача про безпідставність звернень банку, зауваживши, що на час цих звернень банк не отримав ухвали суду, якою вирішено питання компенсації судового збору, та взяв до уваги, що під час телефонних дзвінків та SMS-листування представник банку не погрожував позивачу і не ображав його.

Повертаючись до підстави касаційного оскарження, з якої позивач оскаржив судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, про відсутність висновку щодо застосування норм права у правовідносинах, що виникають із заподіяння моральної шкоди військовослужбовцеві, Верховний Суд, зауважує таке.

У жодному разі не применшуючи статус позивача як військовослужбовця та не ставлячи під сумнів наявність виняткових умов, у яких зараз перебувають військовослужбовці Збройних Сил України, Верховний Суд звертає увагу, що предметом позову в цій справі є відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неналежною, на переконання позивача, поведінкою його контрагента, з яким позивач вступив у договірні відносини як фізична особа, а не особа, яка несе військову службу - державну службу особливого характеру.

Тому завдана позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню на загальних підставах. Щодо цих правовідносин Верховний Суд сформував усталену судову практику, яку застосували в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій.

У цілому доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів. Акцентуючи увагу на статусі військовослужбовця, заявник не зазначає, що суди, які відмовили у позові через недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, цього статусу не врахували. Прагнення позивача до переоцінки зібраних у справі доказів не може бути виправданим з огляду на визначені процесуальним законом повноваження касаційного суду, до яких не належить переоцінка доказів. Крім того, заявник не оскаржив судові рішення з підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, змістом заявленого позову та, надавши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, врахувавши практику Верховного Суду, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові за його недоведеністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Отже, у задоволенні касаційної скаргиОСОБА_1 належить відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням доводів касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. Ю. Зайцев
| І. А. Воробйова
| Є. В. Коротенко