Єдиний унікальний номер 205/4690/26
Номер провадження2/205/3839/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач) в особі свого представника звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – первісний кредитор, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 було укладено Договір № 997376614 (далі – Кредитний договір), відповідно до умов якого відповідачу на умовах строковості, повернення та платності було надано кредит.
Позивач зазначає, що відповідач належним чином умови Кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.10.2025 року за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року обліковується заборгованість у загальному розмірі 14 207 грн. 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9 207 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Також позивач зазначає, що 28.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
03.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 20190103, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги № 8 від 28.05.2020 року до Договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року.
Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором та набуття права вимоги за договором факторингу, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року у загальному розмірі 14 207 грн. 00 коп., а також судові витрати у справі.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 
Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за його відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. 
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 13.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 997376614.
Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 5 000 грн. 00 коп. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,60 % на день.
Судом також встановлено, що 13.08.2019 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору № 997376614 від 13.07.2019 року, відповідно до умов якої строк, на який було надано кредит, та строк оплати наступного чергового платежу продовжено на 30 днів. Умови вказаної Додаткової угоди поширюються на правовідносини сторін з 12.08.2019 року, а розмір процентів за користування кредитом встановлено на рівні 1,66 % на день.
Судом також встановлено, що 28.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
Крім того, 03.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 20190103, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні йому права вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги № 8 від 28.05.2020 року до Договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 31.10.2025 року за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року обліковується заборгованість у загальному розмірі 14 207 грн. 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9 207 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Оскільки відповідач у добровільному порядку свої зобов`язання за Кредитним договором не виконує, а право вимоги за ним перейшло до позивача, між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» Договір № 997376614 від 13.07.2019 року щодо отримання 5 000 грн. 00 коп. під проценти за користування кредитними коштами, який підписаний електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Кредит надавався клієнту в безготівковій формі на реквізити банківського рахунку, вказані відповідачем як клієнтом.
Крім того, матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, в якому визначені сума кредиту, строк кредитування, безготівковий спосіб отримання кредиту, процентна ставка та інші умови кредитування.
З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про укладення та підписання відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора кредитного договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», отримання ним кредитних коштів та виникнення у нього обов`язку щодо їх повернення на умовах укладеного договору.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять доказів належного повернення відповідачем отриманих кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором.
Окрім того, відповідач укладення зазначеного кредитного договору із фінансовою установою не оспорював.
Суд вважає, що позивачем доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за наявним у матеріалах справи правочином.
Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів.
У зв`язку із тим, що отримання відповідачем у кредит грошових коштів у розмірі 5 000 грн. 00 коп. підтверджено належними доказами у справі, а доказів їх повернення матеріали справи не містять, позов у частині стягнення заборгованості за основною сумою кредиту ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення процентів суд вказує на наступне.
Також частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Судом встановлено, що умовами Договору № 997376614 від 13.07.2019 року сторони погодили строк кредитування тривалістю 30 календарних днів, а також порядок та розмір плати за користування кредитними коштами.
З матеріалів справи вбачається, що процентна ставка за користування кредитом становила 1,60 % на день від залишку заборгованості, а порядок її нарахування був визначений умовами Кредитного договору, з яким відповідач ознайомився та погодився під час його укладення.
Відповідно до графіка розрахунків за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року за погоджений сторонами первісний строк кредитування розмір процентів за користування кредитом становив 2 400 грн. 00 коп.
Крім того, 13.08.2019 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору № 997376614 від 13.07.2019 року, відповідно до умов якої загальний строк, на який було надано кредит, та строк оплати наступного чергового платежу продовжено на 30 днів, а розмір процентів за користування кредитом встановлено на рівні 1,66 % на день. Вказана Додаткова угода поширює свою дію на правовідносини сторін з 12.08.2019 року. 
Таким чином, за період продовженого строку кредитування розмір процентів за користування кредитом становить 2 490 грн. 00 коп., а загальний розмір процентів, нарахованих у межах погодженого сторонами строку кредитування, становить 4 890 грн. 00 коп.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Разом із тим, позивачем заявлено до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 9 207 грн. 00 коп.
При цьому матеріали справи не містять доказів укладення сторонами інших додаткових угод щодо подальшого продовження строку кредитування, а також доказів, які б підтверджували правові підстави для нарахування процентів, передбачених статтею 1048 ЦК України, у сумі, що перевищує розмір процентів, нарахованих у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Суд також враховує, що вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України позивачем у даній справі не заявлено, а тому такі питання судом не вирішуються.
За таких обставин суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 890 грн. 00 коп., а у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 4 317 грн. 00 коп. слід відмовити.
Щодо наявного права вимоги у позивача на підставі Договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року, суд зазначає про наступне.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.
Відповідно до положень статей 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
За договором факторингу позивач отримав право вимоги за вказаним кредитним договором.
Відповідно до Витягу з реєстру боржників Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги позивачу до боржника ОСОБА_1 , номер Договору № 997376614 від 13.07.2019 року.
Таким чином, позивач належними та допустимими доказами одночасно довів як наявність у відповідача ОСОБА_1  кредитної заборгованості за договором укладеним з Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», так і наявність права вимоги за яким згідно договору факторингу від 03.01.2019 року перейшло до позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».
Таким чином, із відповідача ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» слід стягнути за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року, станом на 28.05.2020 року, заборгованість на загальну суму 14 207 грн. 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9 207 грн. 00 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 107 грн. 90 коп.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 15, 16, 204, 205, 207, 526, 626, 627, 628, 638, 639, 1048, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014) заборгованість за Договором № 997376614 від 13.07.2019 року, станом на 31.10.2025 року, у загальному розмірі 9 890 грн. 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 4 890 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
3. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованими станом на 31.10.2025 року, у розмірі 4 317 грн. 00 коп. – відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місце знаходження:01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 107 грн. 90 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Мовчан Д.В.