Справа № 589/409/26 
Провадження № 2/589/1590/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року | м. Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого судді Сидорчука О.М.,
з участю:
секретаря судового засідання Лінок М.О.,
позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
представника відповідача Ільницької Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИВ:
27.01.2026 позивач звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 55762,98 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки в загальній сумі 49157,00, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 127956,14 грн., а всього 232877,12 грн.
В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що він працював на різних посадах виробничого підрозділу Локомотивне депо Конотоп регіональної філії «Південно-західна залізниця», який є одним з підрозділів Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 23.05.2011 року. Наказом № 73/ос від 12.09.2024 був звільнений з посади слюсаря з огляду та ремонту локомотивів за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. У вказаному наказі визначено суми, які передбачені до виплати ОСОБА_1 , проте остаточний розрахунок відповідач з позивачем не здійснив, тому позивач вимушений звернутись за захистом своїх порушених прав.
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Свою позицію сторона відповідача мотивувала тим, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, аналогічні рішення приймались в 2023, 2024 роках. Отже відповідач не відмовляв позивачу у виплаті матеріальних допомог згідно колективного договору (право позивача на відповідні виплати не порушене), а лише відтермінував реалізацію цих виплат, відповідно до повноважень наданих відповідачу Законом. Щодо розрахунку всіх належних до виплати позивачу сум, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 отримав матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік в сумі 2644,61 грн., що відповідає визначеному розміру - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). За вказаного, відповідач не вбачає своєї вини у нездійснені розрахунку з позивачем при звільнені, тому й підстав для стягнення сум передбачених ст. 117 КЗпП, не має. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, вважає що позивач пропустив його, а клопотання про поновлення не заявляв.
Ухвалою суду від 27.01.2026 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судовому засіданні сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити.
З`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач як найманий працівник перебував у трудових відносинах з відповідачем з 23.05.2011. Наказом № 73/ос від 12.09.2024 позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком).
Згідно цього ж наказу позивачу призначено до виплати:
1) одноразову матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків при звільненні працівників вперше і роботи у зв`язку з виходом на пенсію (відповідно до р.8 п.8.7 Колективного договору),
2) матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2022 рік,
3) матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2023 рік,
4) матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2024 рік (відповідно п.3.9 Колективного договору).
Вказане підтверджується повідомленням №43 від 20.09.2024 про нараховані та виплачені суми працівнику при звільнені ОСОБА_1 .
Проте, як вказує позивач, вищевказані суми йому виплачені не були. Доказів здійснення цим виплат відповідач не надав, обґрунтовуючи свою позицію неможливістю здійснення таких виплат через запровадження воєнного стану.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
За частиною першою статті 47 КЗпП України у редакції, чинній на день звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Згідно до пункту 8.7 Колективного договору Локомотивного депо Конотоп встановлено, що адміністрація підрозділу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі шести середньомісячних заробітків (тобто, середньомісячної заробітної плати).
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Філією «Локомотивна компанія» АТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Конотоп», позивачу надано розрахунок середньої заробітної плати, відповідно до якого: середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 18587,66 грн. 
Отже, в день звільнення відповідач мав виплатити одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох місячних заробітків у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі: 55 762,98 грн. (18587,66 грн. помножити на 3 місяці).
Крім того, відповідач зобов`язався виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на перше січня звітного року за 2022, 2023 та 2024 роки, проте фактично не здійснив вказані виплати.
Так, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2022 рік що становить 2 481,00 грн., на 2023 рік – 2684,00 грн., та на 2024 рік - 3 028,00 грн., позивач має законне право на отримання виплати у сумі 49 157,00 грн. яка розраховується таким чином: (14886,00+16104,00+18167,00) гривень.
Однак, враховуючи що ОСОБА_1 у серпні 2024 року було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2644,61 грн. під час надання частини основної щорічної відпустки за період роботи з 23.05.2023 по 22.05.2024 46512,39 грн., суд вважає за необхідне здійснити перерахунок, та стягнути на користь позивача суму матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 року у розмірі 46512,39 грн. (49 157,00 грн - 2644,61 грн.).
Позиція відповідача, щодо правомірності призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, ґрунтується на прийнятих протокольних рішеннях правління від 14.03.2022 № Ц-54/31, та протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27.06.2024 «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану».
Проте, вказані заперечення відповідача, суд не може враховувати, оскільки, зміст указаного рішення № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року вказує на те, що цим рішенням правління Товариства зупинено положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і лише починаючи з 01.07.2024.
Крім того, судом враховано позицію Верховного Суду викладену у постанові від 05.02.2025 у справі № 211/7338/23, в якій Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. 
Таким чином, право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює, а прийняте рішення про відтермінування їх виплати, не відповідає вимогам закону, що дає підстави вважати вимоги позивача про їх стягнення обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Викладений висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Згідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Судом встановлено, що відповідачем не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи, а тому з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Середній заробіток працівника визначається згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).
За змістом пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до розрахунку наданого АТ «Укрзалізниця», середня зарплата відповідача становить 18587,66 грн., середньоденна заробітна плата - 706,94 грн.
Отже, встановивши, що відповідач не здійснив повний розрахунок при звільнені з позивачем, на користь ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2024 по 20.03.2025 що не перевищує шести місяців, та дорівнює 127956,14 грн. (706,94 грн. середньоденна зарплата помножити на 181 день затримки розрахунку).
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходив з того, що рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка втралила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про безпідставну невиплату відповідачем АТ «Укрзалізниця» передбачених Колективним договором нарахованих позивачу сум, які належало виплатити йому під час звільнення, а також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача виплат, передбачених наказом №73/ос від 12.09.2024.
На підставі викладеного та керуючись статтею 43 Конституції України, статтями 38, 94, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, статтями 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 55762 грн. 98 коп.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки в загальній сумі 46512 грн. 39 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 127956 грн. 14 коп., а всього стягнути 230231 грн. 51 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1331 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 15 вересня 2026 року.
Суддя        О.М.Сидорчук