Справа № 420/36350/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, в якому просять:
- Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №81147867 від 02.10.2025.
- Зобов`язати Виконавчий комітет Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в особі державного реєстратора Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на належну їм №14 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 50,3 кв.м.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що їм на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.2000 №388-к/9276 належить квартира АДРЕСА_2 загальною площею 50,3 кв.м. Також, право власності на квартиру було зареєстровано у Каховському ДБТІ, запис у реєстровій книзі №12869/49. У зв`язку з бойовими діями та окупацією м. Нова Каховка з 2022 року Позивачі вимушені були покинути місце свого проживання. Відповідно до рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №81147867 від 02.10.2025 відмовлено в проведенні реєстраційних дій на підставі того, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. У своєму рішенні державний реєстратор мотивував відмову тим, що неможливо підтвердити інформацію, що реєстрація заявлених прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (абз.1 п.3 ст. 3 Закону). Вищевказана підстава не зазначена у ч. 1 ст. 24 Закону, а отже, рішення реєстратора прийнято з порушенням вимог ст. 24 Закону, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою від 03.11.2025 року позов залишено без руху.
Ухвалою від 18.11.2025 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
27.11.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого останній з позовними вимогами не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що державним реєстратором прийнято рішення № 81147867 про відмову у державній реєстрації у зв`язку з відсутністю підтвердження даних з БТІ, відповідно до ст. 10 Закону № 1952. Ненадання підтвердження з БТІ є підставою для відмови п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952 передбачає відмову, якщо подані документи не дають змоги встановити факт набуття права. Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій про відмову Закону № 1952. Рішення містить: посилання на закон, чітку підставу відмови (відсутність підтвердження права через неможливість отримання даних), вичерпний перелік обставин. Це відповідає ст. 24 Закону № 1952 та вимогам обґрунтованості рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952, державний реєстратор відмовляє у проведенні реєстрації, якщо: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав. Оскільки без відомостей БТІ, неможливо встановити факт виникнення права, неможливо встановити його обсяг, неможливо підтвердити дійсність документа 2000 року, подані документи об`єктивно не дають змоги встановити набуття права. Отже державний реєстратор правомірно застосував саме п. 4 ст. 24 Закону № 1952, а не вигадану чи іншу підставу. Державний реєстратор: діяв у межах та спосіб своїх повноважень, виконав вимоги ст. 10 та ст. 24 Закону № 1952, об`єктивно не мав можливості підтвердити право, що виникло до 2013 року, прийняв законне та обґрунтоване рішення тому позовні вимоги Позивачів є необґрунтованими.
28.11.2025 року від позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що оскаржуване рішення не містить вичерпного переліку обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування, адже як вбачається з матеріалів справи, для державної реєстрації права власності, заявниками було надано свідоцтво про право власності на житло від 15.03.2000 №388-к/9276, квартира АДРЕСА_2 з відміткою про реєстрацію вказаного права власності у Каховському ДБТІ за №12869/49. Згідно наданого позивачами свідоцтва на право власності від 15 березня 2000 року такий містить напис зроблений Каховським ДБТІ. Відповідно до документів, наданих позивачами, встановлено, що реєстрація прав на квартиру була здійснена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, про що свідчить відмітка Каховського ДБТІ на свідоцтві про право власності. Таким чином, вказана квартира зареєстрованаза позивачами на підставі свідоцтва на право власності від 15 березня 2000 року, зареєстрована у реєстрі за №12869/49 в Каховському ДБТІ, що є підставою виникнення права власності за позивачами та не потребує подальшої перевірки. Відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями статті 10 Закону №1952, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області Козиревої А.О. №81147867 від 02.10.2025 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зазначивши про те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Вважаючи рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій протиправним, позивачі звернулися до суду з даним позовом.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII) тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 3 ст.5 цього Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Крім того, за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України (ч.4, 5 статті 11 №1207-VII).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону №1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч.3 ст.3 Закону України №1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 Закону №1952-IV).
За правилом абз.4 ч.5 ст.3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Частиною 2 статті 6 Закону №1952-IV визначено, що виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Частиною 3 ст.10 Закону №1952-IV врегульовано, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Законом:
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;
4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;
8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.2 ст.18 Закону №1952-IV).
Пунктом 1 ст.20 Закону №1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій або електронній формі разом з оригіналами документів або належно завіреними їх копіями (зокрема електронними копіями відповідних документів, поданих у паперовій формі), необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування). Заява та документи в електронній формі подаються з накладанням кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Порядок залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху врегульовано нормами ст. 23 Закону №1952-IV.
Так, заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках:
1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;
1-1-) відсутність документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг у повному обсязі;
2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху та невідкладно повідомляє про це заявника (ч.2 ст.23 Закону №1952-IV).
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.
Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, з урахуванням часу, що минув до залишення такої заяви без руху (ч. 3 ст.23 Закону №1952-IV).
Рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для залишення заяви без руху. Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про залишення заяви без руху, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково (ч. 4 ст.23 Закону №1952-IV).
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок №1127).
Відповідно до п. 23 Порядку №1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Після 2013 року при проведенні будь-яких операцій з такою нерухомістю потрібно, щоб записи про право власності були спочатку перенесені в Реєстр, який існує в електронному вигляді.
При цьому, державний реєстратор при перенесенні даних в Реєстр має перевірити факт державної реєстрації права власності за наданими документами тим чи іншим органом БТІ.
За приписами п.3 ч.3 ст.10 Закону №1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Пунктом 4 ч.1 ст.24 Закону №1952-IV установлено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав, серед іншого, є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Судом установлено, що відповідач спірним рішенням відмовив у проведенні реєстраційних дій у зв`язку тим, що отримати відповідні відомості з Каховського державного БТІ неможливо у зв`язку з тим, що архів м. Нова Каховка не евакуйований, місто окуповане з 2022 року.
Тобто, фактично неможливість направлення запиту та отримання відповіді на нього обмовлено тим, що м. Нова Каховка окуповане. 
Суд зазначає, що відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями ст.10 Закону №1952-IV, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
При цьому, відповідно до п.6 ч.1 ст.27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.
З матеріалів справи вбачається, що право приватної власності позивачів на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.03.2000 року, виданим Виконавчим комітетом Новокаховської міської ради.
За таких обставин суд зазначає, що в спірному випадку державний реєстратор мав доступ до документів та інформації, необхідної для проведення державної реєстрації.
Проте, відповідачем прийнято рішення про відмову в проведення державної реєстрації.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій підлягає скасуванню.
Щодо вимоги про зобов`язання здійснити реєстрацію права власності, зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст.26 Закону №1952-IV у разі скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав, про залишення заяви без руху або про відмову в державній реєстрації прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, державний реєстратор чи посадова особа територіального органу Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону) вносить відомості про скасування (анулювання) відповідного рішення до Державного реєстру прав та відновлює розгляд відповідної заяви.
Відповідно до ст. 11 Закону №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз вказаних положень Закону №1952-IV дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи те, що підставами для відмови позивачам в проведенні реєстраційних дій слугувала відсутність інформації щодо реєстрації права власності, оцінку яким судом надано в межах даного рішення, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачів, слід зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Враховуючи, що Виконавчий комітет Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області не є самостійною юридичною особою, а є виконавчим органом селищної ради, судові витрати слід стягнути з Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 05582159).
Тому, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачів підлягає сума сплаченого позивачем судового збору в загальному розмірі 2 906,88 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (масив ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (вул. Перемоги, буд. 27, с-ще Таїрове, Одеський р-н, Одеська обл., 65496) - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №81147867 від 02.10.2025.
Зобов`язати Виконавчий комітет Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на належну їм квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 50,3 кв.м.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 05582159) на користь ОСОБА_1 понесенні судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 05582159) на користь ОСОБА_2 понесенні судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (код ЄДРПОУ 05582159) на користь ОСОБА_3 понесенні судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів