Унікальний номер справи 760/12751/26
Номер апеляційного провадження 33/824/3636/2026
Суддя суду першої інстанції А. К. Максимчук
Суддя у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

03 вересня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д., розглянув у судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 року про притягнення 

ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
РНОКПП невідомий, громадянина України, 
адреса місця проживання: 

АДРЕСА_1 
зареєстроване місце проживання: 
АДРЕСА_2 

до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, 

у с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 644490 від 19 квітня 2026 року, водій ОСОБА_1 о 00:45:00 в м. Києві по вул. Нечуя Левицького, 10, керував автомобілем «AUDI А 4», номерний знак НОМЕР_1 , не пред`явив посвідчення водія, будучи позбавлений права керування за ч. 1 ст. 130, та який притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.1 а ПДР України - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортним засобом, правопорушення вчинив повторно протягом року.
Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Накладено на ОСОБА_1 , адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800, 00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу.
Не погоджуючись з постановою судді ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить змінити постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 року в частині накладеного адміністративного стягнення, враховуючи стан його здоров`я, поранення ноги, статус військовослужбовця, визнання вини, відсутність ДТП, потерпілих та майнової шкоди і застосувати адміністративне стягенння без позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки він не має іншої можливості пересування через поранення які отримав на фронті.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки під час розгляду даної справи суд неповно з`ясував усі фактичні обставини, не дослідив і не дав належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення, висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Крім того, просив суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді, посилаючись на те, що постанова за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення не була вручена ОСОБА_1  у визначений законом строк, повний текст постанови ним отримано 17.06.2026. Апеляційну скаргу подано до суду 26.06.2026.
З метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, права на апеляційне оскарження, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, враховуючи, що особою, яка поадал апеляційну скаргу строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання та поновити  ОСОБА_1  строк на апеляційне оскарження постанови судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 року, оскільки у матеріалах справи відсутні дані, що спростовували би наведені у клопотанні обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши зібрані по справі докази та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Так, відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Положеннями статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною 2 ст.126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Відповідно до ч.5 ст.126 КУпАП повторне протягом року вчинення порушень, передбачених ч.2, 4 цієї статті тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
За змістом статті 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та іншими доказами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Дані вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не в повній мірі були враховані, а висновок судді про накладення на  ОСОБА_1 адміністративного стягнення зач.5 ст.126 КУпАП є таким, що не відповідає усім обставинам вчиненого ОСОБА_1  правопорушення.
Так, згідно даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1  № 644490 від 19.04.2026 водій ОСОБА_1 о 00:45:00 в м. Києві по вул. Нечуя Левицького, 10, керував автомобілем «AUDI А 4», номерний знак НОМЕР_1 , не пред`явив посвідчення водія, будучи позбавлений права керування за ч. 1 ст. 130, та який притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Так, постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000,00 грн неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000, 00 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік. Таким чином, строк на який ОСОБА_1 було позбавлено права керування транспортними засобами закінчився 19 липня 2025 року.
Згідно постанови серії ЕНА № 4853665 від 30.05.2025 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн.
Вказані обставини відповідають дійсності і саме такі обставини встановлені судом апеляційної інстанції при перегляді справи.
Зазначені докази, які є належними в розумінні ст. 251 КУпАП, свідчать про відсутність в діях ОСОБА_1 повторності вчинення правопорушення за ст. 126 КУпАП, а саме керування (19.04.2026) повторно протягом року транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортним засобом, оскільки таке позбавлення прав керування ОСОБА_1 діяло лише до 19.07.2025, а в протоколі від 19.04.2026 йдеться про вчинення ОСОБА_1 правопорушення саме 19.04.2026 року. Станом на цю дату строк позбавлення його прав керування транспортними засобами закінчився і він вже не був особою, позбавленою прав керування транспортними засобамию. 
Разом з тим, під час перегляду справи апеляційним судом встановлено, що дії ОСОБА_1 щодо керування ним транспортним засобом були вчинені в стані крайньої необхідності, оскільки під час проходження військової служби він отримав поранення ноги, після чого був обмежений у пересуванні та вимушений був пересуватися на автомобілі будучи позбавленим права керування.
На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надано: витяг з наказу командира військової частини № 21 від 15.03.2022, згідно якого ОСОБА_1 зараховано з 15.03.2022 у розпоядження командира військової частини НОМЕР_2 та йому присвоєно первинне військове звання «РЕКРУТ»;
- копію посвідчення серія НОМЕР_3 від 28.02.2023, згідно якого ОСОБА_1 зарахований до відділу персонального штабу НОМЕР_4 ;
- копію військового квитка серія НОМЕР_5 , виданого ОСОБА_1 ,;
- повідомлення про звернення потерпілого з приводу нещасного випадку (у тому числі порвнення) від 26.07.2022 за вих. № 33/4-345 ОСОБА_1 , у якому зазначено, що як вбачається зі слів пацієнта та наявної медичної документації, при виконанні службових обов`язків, ОСОБА_1 потрапив від ворожий мінометно-артилерійський обстріл у АДРЕСА_3 ;
- копію довідки про обставини травми командира (начальника) військової частини НОМЕР_6 від 02.09.2022 № 3749, з якої вбачаєтьчся, що солдат ОСОБА_1 07.07.2022 одержав травмування МВТ, ЗЧМТ, струз головного мозку, з вестибуло-атактичним та цефалічним синдромом, вогнепальні осколкові поранення м`яких тканин в ділянці правого стегна лівої гомілки;
- копію довідки командира військової частини НОМЕР_6 від 25.12.2022 № 242/340 виданої солдату ОСОБА_1 , в тому, що він дійсно в період з 03.07.2022 по 08.12.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони Україн, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Харківській області;
- копію довідки військово-лікарської комісії ві 09.01.2023 за вих. № 463, згідно якої солдату ОСОБА_1 поставлено діагноз: закритий стабільний неускладений компресійний перелом тіла Тh3 хребця з больовим синдромом (29.12.2022) при тимчасовому порушенні функції;
- копію довідки військово-лікарської комісії ві 15.02.2023 за вих. № 2984, згідно якої солдату ОСОБА_1 поставлено діагноз: незміцніла кісткова мозоль тіла Тh3 хребця після його компресійного перелому (29.12.2022) з больловим синдромом при тимчасовому порушенні функції;
- копію довідки від 11.07.2024 за вих. № 856 наданої начальником медичної служби військової частини НОМЕР_7 , з якої вбачається, що солдат ОСОБА_1 отримано травмувакння при здійсненні ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стрмуванні збройної агресії Російської Федерації та яке пов`язане з безпосередньою участю у бойових діях під час захисту батьківщини;
- копію довідки військово-лікарської комісії ві 18.07.2024 за вих. № 11953/1, згідно якої солдат ОСОБА_1 потребує реабілітації у військовій частині НОМЕР_8 ;
- копію довідки військово-лікарської комісії ві 03.09.2024 за вих. № 14307/1, згідно якої солдат ОСОБА_1 потребує реабілітації у військовій частині НОМЕР_8 ;
- копію довідки від 23.02.2025 за підписом директора «Обласного клінічного закладу психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, наданої ОСОБА_1 в тому, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 10.01.2025 по 03.02.2025.;
- копію довідки командира військової частини НОМЕР_9 від 12 травня 2025 року за вих. № 1472/959, згідно якої, солдат ОСОБА_1 , в період часу з 04.03.2025 по 04.03.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України;
- копію довідки військово-лікарської комісії від 15.10.2025 № 2025-1015-1620-5371-7, згідно якої травма ОСОБА_1 пов`язана з проходженням військової служби та відноситься до тяжких;
- виписки із медичної карти хворого ОСОБА_1 наданих лікарем КНП «Міськак лікарня № 9 Запорізької міської Ради, з ких вбачається, що ОСОБА_1 звертиався за медичною допомогою до лікарні та скаржився на головну біль, шум в вухах, запаморочення, нудоту, загальну слабкість, біль у лівій половині грудини.
Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Відповідно до постанови Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Норми Закону щодо крайньої необхідності покликані сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
На переконання апеляційного суду, наведені в апеляційній скарзі доводи та обґрунтування, надані  ОСОБА_1 пояснення під час перегляду справи апеляційним судом, підпадають під критерії крайньої необхідності, оскільки  ОСОБА_1 керував транспортним засобом без наявності у нього на руках документів, які б підтверджували наявність у нього права керування транспортними засобамибудучи обмеженим у пересуванні, оскільки отримав травму під час участі у заходах при виконанні службових обов`язків, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Отже, апеляційний суд при вирішенні даної справи дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 діяв виключно у вимушеній ситуації, а саме в стані крайньої необхідності, а також ураховує, що така дія була вчинена ним виключно в умовах крайньої необхідності.
Очевидно, що у цьому конкретному випадку, можлива шкода є менш значною, ніж відвернена, а доказів того, що водієм була завдана шкода будь-яким іншим учасникам дорожнього руху немає.
Тобто,  ОСОБА_1 , у зазначеному випадку, виконував функції водія вимушено, перебуваючи у стані крайньої необхідності,викликаної необхідністю у пересуванні для забезпечення своєї життєдіяльності,  а тому, у відповідності до ст.17, 18 КУпАП, не може нести адміністративної відповідальності за дії, які поставлені йому у вину.
Відповідно до приписів ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Приписами ст. 27 Конституції України встановлено обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Таким чином Конституція України встановлює, що жодні правовідносини не можуть вважатися ціннішими за життя людини. Поза розумним сумнівом, питання рятування життя військовослужбовців, в умовах воєнного стану є пріоритетним.
Дослідивши обставини вчинення правопорушення, беручи до уваги особу правопорушника, який добровільно захищає державу від збройної агресії Російської Федерації, нагороджений 17.11.2023 відзнакою Міністра Оборони України, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчинено дії, які хоч формально і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, але такими визнаватися не можуть, оскільки були вчинені в стані крайньої необхідності, а тому у відповідності до п.4 ч.1 ст.247 КУпАП справа підлягає закриттю через вчинення особою дій в стані крайньої необхідності.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю при вчиненні дії особою у стані крайньої необхідності.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувана постанова судді суду першої інстанції про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП скасуванню із закриттям провадження у справі у зв`язку з дією особи у стані крайньої необхідності.

Керуючись статтею 294, п.4 ч.1 ст.247 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Поновити  ОСОБА_1  пропущений строк на апеляційне оскарження постанови судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 року. 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнитичастково.
Постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2026 рокускасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП закрити на підставі п. 4 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Д. Поливач