ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6294/26 Справа № 204/8776/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агронова» та Фермерського господарства «Кайман А»
на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 березня 2026 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агронова» до Фермерського господарства «Кайман А» та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору – приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та звернення стягнення на грошові кошти, –

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Агронова» (далі – ТОВ «Компанія Агронова») звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «Кайман А» (далі – ФГ «Кайман А») та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору – приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та звернення стягнення на грошові кошти.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. перебуває виконавче провадження № 78301167 щодо стягнення на підставі наказу Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 910/1336/24 з ФГ «Кайман А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» боргу в розмірі 3 501 251,69 грн. та судового збору в розмірі 52 518,78 грн.

Позивач вказував, що 06 червня 2025 року приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 78301167 винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено на виконання до банківських установ з вимогою про надання інформації щодо стану рахунків боржника та руху коштів по ним відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Стверджував, що в результаті отриманих відповідей в межах даного виконавчого провадження було встановлено, що станом на 01 червня 2025 року боржник має відкритий розрахунковий рахунок в АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 , але будь-яке майно, в тому числі грошові кошти на його рахунках, на яке можливо було б звернути осягнення з метою погашення заборгованості не виявлено.

В ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, позивачем було проведено аналіз руху коштів боржника по вказаному рахунку за період з 01 січня 2024 року по 09 червня 2025 року та з`ясовано, що протягом відповідного періоду були здійснені фінансові операції на загальну суму 515 000,00 грн. (від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року), з цільовим призначенням «надання поворотної безвідсоткової фін допомоги», отримувачем за якими є відповідачка ОСОБА_1 , яка до того ж є дружиною голови та власника ФГ «Кайман А».

Позивач вважав, що оскільки оскаржувані договори вчинені між членами подружжя в період настання зобов`язання боржника перед стягувачем та до отримання стягувачем виконавчого документу, при цьому про отримання таких коштів ОСОБА_1 у декларації майнового характеру останньою не зазначено, то вказані договори мають ознаки фраудаторності, з метою уникнення відвернення стягнення на кошти боржника та приховування їх в майбутньому.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсними договори «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги» від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, укладених між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків визнання правочинів недійсними та звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 515 000,00 грн., що належать ОСОБА_1 .

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 березня 2026 року позовні вимоги ТОВ «Компанія Агронова» – задоволено частково.

Визнано недійсними договори «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31 грудня 2023 року, без ПДВ», «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 28 січня 2024 року, без ПДВ» та «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05 червня 2024 року, без ПДВ», що укладені між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 .

Застосовано наслідки недійсності правочинів, відновивши становище, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом повернення ФГ «Кайман А» отриманих ОСОБА_1 за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 31 грудня 2023 року грошових коштів в сумі 50 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 299 від 01 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 28 січня 2024 року – в сумі 50 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 300 від 28 січня 2024 року), в сумі 50 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 306 від 28 січня 2024 року); за договором надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 05 червня 2024 року – в сумі 50 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 330 від 05 червня 2024 року), в сумі 100 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 335 від 25 липня 2024 року), в сумі 100 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 341 від 07 серпня 2024 року), в сумі 65 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 349 від 07 листопада 2024 року) та в сумі 50 000,00 грн. (за платіжною інструкцією № 351 від 05 листопада 2024 року), без ПДВ, а всього 515 000,00 грн.

Провадження у справі у частині позовних вимог ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору – приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Є.С. про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 515 000,00 грн., що належать ОСОБА_1 – закрито.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 08 квітня 2026 року апеляційній скарзі ТОВ «Компанія Агронова», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині застосування наслідків недійсності правочинів шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути отримані кошти на рахунок ФГ «Кайман А» та закриття провадження у справі про звернення стягнення на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , та ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, застосувавши наслідки визнання правочинів недійсними та стягнути з ОСОБА_1 на користь ФГ «Кайман А» грошові кошти в розмірі 515 000,00 грн.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог та застосував наслідки недійсності оспорюваних правочинів самостійно шляхом повернення коштів на користь ФГ «Кайман А» на підставі п.4 ч.2 ст. 16 та ч.1 ст. 216 ЦК України. Розглядаючи вимогу про звернення стягнення на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , суд першої інстанції кваліфікував її як звернення до інституту примусового виконання судового рішення – тобто до механізму, передбаченого ст. 440 ЦПК України та ст. 336 ГПК України. Саме тому суд помилково, на думку позивача, закрив провадження у цій частині, вказавши на непідсудність такої вимоги цивільному суду, і водночас самостійно застосував наслідки недійсності, формально не пов`язавши це з позовною вимогою позивача. Проте, зміст позовної заяви не містить жодного посилання ні на ст. 440 ЦПК України, ні на ст. 336 ГПК України, ні на ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Ці норми у позові взагалі не згадуються. Некоректно зазначаючи позовну вимогу про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 515 000,00 грн., що належать відповідачці ОСОБА_1 , на користь ФГ «Кайман А», позивач мав на увазі вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФГ «Кайман А» грошових коштів в розмірі 515 000,00 грн. Саме таким є єдиний можливий зміст цих вимог з огляду на їх контекст, правову підставу позову та мету позаконкурсного оспарювання фраудаторних правочинів. Жодного іншого розумного тлумачення ця вимога в межах заявленого позову не допускається. Верховний Суд вказує на те, що неточне формулювання вимог або неправильна кваліфікація позивачем не повинні перешкоджати захисту порушених прав. Суд має оцінювати суть спору, а не лише зовнішню форму позову, забезпечуючи реальний доступ до правосуддя.

У поданій 16 квітня 2026 року апеляційній скарзі ФГ «Кайман А», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неплатоспроможності ФГ «Кайман А» внаслідок набрання законної сили рішенням Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 905/1336/24. Відповідно до інформації, що міститься у фінансовій звітності мікропідриємства, станом на 31 січня 2026 року вартість активів ФГ «Кайман А» складала 7 318 600,00 грн. Наведені вище обставини вказують на те, що ФГ «Кайман А» є платоспроможним підприємством, яке має можливість виконувати свої грошові зобов`язання перед іншими особами. Стосовно висновків суду першої інстанції щодо укладення спірних договорів між пов`язаними особами, то відповідач вважає, що зі змісту статті 203 ЦК України вбачається, що дана норма законодавства не містить жодних обмежень стосовно укладення договорів між родичами та близькими людьми, зокрема, між чоловіком та дружиною. Також, на думку відповідача, надана позивачем таблиця щодо операцій по банківському рахунку № НОМЕР_1 жодним чином не підтверджує факт укладення між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, а тому висновок суду першої інстанції про те, що даною випискою підтверджується факт укладення спірних договорів, є безпідставним. В той же час, матеріали справи не містять оригіналів письмових договорів про надання поворотної фінансової допомоги від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року, про укладення яких стверджує суд першої інстанції, так само, як і доказів того, що суми грошових коштів були передані ОСОБА_1 . Отже, факт існування між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 правовідносин позики є недоведеним.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача ФГ «Кайман А», просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 (а.с.56-58), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року (а.с.61-66), задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «Кайман А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року. Стягнуто з ФГ «Кайман А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованість в розмірі 3 501 251,69 грн. та судовий збір в розмірі 52 518,78 грн.

Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2025 року (а.с.60).

03 червня 2025 року представником ФГ «Кайман А» – адвокатом Гришком І.І. до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на вищевказані рішення (а.с.16-18 та на звороті).

06 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 78301167 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області № 905/1336/24 від 13 травня 2025 року про стягнення з ФГ «Кайман А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованості в розмірі 3 501 251,69 грн. та судового збору в розмірі 52 518,78 грн., а всього – 3 553 770,47 грн. (а.с.32-34 та на звороті).

Також, 06 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. у вказаному виконавчому провадженні винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с.12-13 та на звороті).

09 червня 2025 року на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. № 273522384 від 09 червня 2025 року Державною фіскальною службою України надано відповідь щодо наявних рахунків боржника ФГ «Кайман А» (а.с.10), з якої вбачається, що останнє має відкритий гривневий рахунок в АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 , грошових коштів на рахунку – 0,00 грн.

11 червня 2025 року АТ «ОТП Банк» на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. № 9119 від 06 червня 2025 року надано відповідь (а.с.142), з якої вбачається, що ФГ «Кайман А» договорів про зберігання цінностей чи надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, немає.

23 липня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. в електронний кабінет в системі ЄСІТС направлено ФГ «Кайман А» вимогу № 12569 про надання інформації, зокрема щодо надання копій договорів відчуження транспортних засобів та надання фінансової допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.141 та на звороті).

07 серпня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. в електронний кабінет в системі ЄСІТС направлено ФГ «Кайман А» вимогу про усунення порушень законодавства про виконавче провадження (а.с.15 та на звороті), зокрема щодо надання копій договорів відчуження транспортних засобів та надання фінансової допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 

11 серпня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. повідомлено листом стягувача у виконавчому провадженні № 78301167 ТОВ «Компанія Агронова» про стан виконавчого провадження (а.с.14), зокрема про те, що станом на 26 травня 2025 року кошти на рахунках боржника ФГ «Кайман А», ідентифікаційний код НОМЕР_2 відсутні, інше майно та активи боржника, на які може бути звернено стягнення, не розшукані.

Наказом голови ФГ «Кайман А» від 01 березня 2022 року № 01-ФГ, з-поміж іншого, вирішено: зупинити господарську діяльність ФГ «Кайман А», починаючи з 01 березня 2022 року та до моменту скасування воєнного стану на території України; голові ФГ «Кайман А» – ОСОБА_3 надати відпустку без збереження заробітної плати, починаючи з 01 березня 2022 року та до моменту скасування воєнного стану на території України (а.с.29).

Наказом голови ФГ «Кайман А» від 30 квітня 2023 року № 3к складено свої обов`язки голови фермерського господарства у зв`язку з неможливістю ведення господарської діяльності господарства на тимчасово окупованій території 30 квітня 2023 року за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.30).

З виписки з банківського рахунку ФГ «Кайман А» в АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 (а.с.31) вбачається, що станом на 29 травня 2025 року баланс по рахунку становить 0,00 грн.

З роздруківки із сайту Єдиного державного реєстру декларацій вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 , як особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування – землевпорядник Ольгинської селищної Військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, подала декларацію за 2024 рік (а.с.69-83), зі змісту якої вбачається, що членом сім`ї суб`єкта декларування є її чоловік – ОСОБА_3 .

З відповіді Головного управління ДПС у Донецькій області ДПС України від 16 жовтня 2025 року № 4407/5/05-99-24-01-11 (а.с.160-161) вбачається, що податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за період з 01 січня 2024 року та станом на дату надання цієї відповіді ФГ «Кайман А» до ДПС України не надані. Останній податковий розрахунок ФГ «Кайман А» поданий за ІІ квартал 2023 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ФГ «Кайман А» в особі його голови  ОСОБА_3 , знаючи про наявність невиконаного грошового зобов`язання перед позивачем, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 905/1336/24, вчинив оскаржувані правочини від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року на користь наближеної до нього особі – дружині, відповідачці ОСОБА_1 , які діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача (кредитора), а тому оспорювані правочини порушують майнові інтереси позивача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно відповідача ФГ «Кайман А» (боржника).

Встановивши наявність підстав для визнання недійсними оскаржуваних договорів, суд застосував наслідків їх недійсності, що передбачає повернення сторін у попередній стан, а саме шляхом повернення ФГ «Кайман А» отриманих ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 515 000,00 грн. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Компанія Агронова» обґрунтовувало свої вимоги, зокрема, тим, що відповідачем ФГ «Кайман А» (який є боржником у виконавчому провадженні) вчинено оспорювані правочини на шкоду кредитору, зокрема з метою виведення коштів з рахунку боржника, задля уникнення сплати боргу за рішенням суду, що набрало законної сили. Тому позивач вважав оспорювані правочини фраудаторними.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.

Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, за якого можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Про природу фраудаторного правочину

Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Конституційний Суд України Рішенням від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнав, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказав, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.

Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Про співвідношення фраудаторного і фіктивного правочинів

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині – це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.

Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справа № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).

Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину.

Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.

Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.

Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.

Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої-четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.

При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.

Також необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів.

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його конкретизації, зазначивши, що позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, має право звернутися до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, якщо він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, з посиланням на загальні засади цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та принцип недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Про можливість визнання правочину недійсним як фраудаторного за позовом кредитора, який не був стороною оспорюваного правочину

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зробила правовий висновок у розділі «Загальні положення щодо визнання правочину недійсним і способів захисту» (пункти 42-56), зазначивши, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.

Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.29), визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору його стороною з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), реституція застосовується лише між сторонами такого правочину.

У разі звернення з таким позовом третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні йому грошових коштів, а не майна, яке в подальшому слід буде відчужувати для отримання цих коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) зробила висновок, що за захистом своїх невизнаних, оспорених або порушених прав має насамперед звертатися особа, чиї права не визнаються, оспорюються або порушуються. У цьому випадку такою особою, безумовно, є кредитор – стягувач у виконавчому провадженні. Проте якщо стягувач з певних причин за захистом своїх прав у спосіб оспорення фраудаторного правочину не звертається, то такий позов може пред`явити виконавець, оскільки таке право йому надано законом, а саме частиною четвертою статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Таким чином, право на звернення з позовом про визнання правочину боржника недійсним з підстав фраудаторності належить як виконавцю, так і особі, яка не була стороною цього правочину, проте є кредитором відповідача в іншому зобов`язанні та пред`явила майнову вимогу (зокрема, набула або може набути статусу стягувача у виконавчому провадженні).

Отже, стягувач самостійно як заінтересована особа, яка заперечує дійсність договору з підстав, установлених законом, має право самостійно звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається суд першої інстанції встановив, що відповідач ФГ «Кайман А» має невиконане перед позивачем зобов`язання, строк виконання якого настав 20 січня 2022 року, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинив оскаржувані правочини від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року, загалом на суму 515 000,00 грн., при цьому не маючи якоїсь розумної економічної мети такої поведінки, коли він, маючи невиконане власне зобов`язання, неодноразово добровільно надає повороту безвідсоткову фінансову допомогу наближеній до нього особі – дружині, відповідачці ОСОБА_1 , яка будучи, особою уповноваженою на здійснення функції держави або місцевого самоврядування, отримані за вказаними правочинами кошти не задекларувала, зобов`язання за даними правочинами з повернення коштів жодним чином не виконала, що в свою чергу, призвело до виведення грошей з рахунку ФГ «Кайман А» та утруднення виконання рішення Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 про стягнення з останнього заборгованості за невиконане перед позивачем зобов`язанням, а тому суд вважав, що ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 , укладаючи спірні правочини, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами відносно кредитора, оскільки уклали оспорювані договори про «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31 грудня 2023 року, 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, без ПДВ» на шкоду майновим інтересам позивача з метою недопущення звернення стягнення на грошові кошти боржника – ФГ «Кайман А», отже вони мають ознаки фраудаторного правочину, що є підставою для визнання їх недійсними та задоволення позовних вимог в цій частині шляхом визнання недійсними договорів «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31 грудня 2023 року, 28 січня 2024 року та 05 червня 2024 року, без ПДВ», укладених між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 .

Встановивши, що відповідач ФГ «Кайман А» в особі його голови  ОСОБА_3 , знаючи про наявність невиконаного грошового зобов`язання перед позивачем, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області від 13 травня 2025 року у справі № 905/1336/24, вчинив оскаржувані правочини від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року на користь наближеної до нього особі – дружині, відповідачці ОСОБА_1 , які діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача (кредитора), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договорів недійсними, адже оспорювані правочини порушують майнові інтереси позивача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно відповідача ФГ «Кайман А» (боржника).

Доводи апеляційної скарги ФГ «Кайман А» про те, що надана позивачем виписка з банківського рахунку відповідача в АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 жодним чином не підтверджує факт укладення між ФГ «Кайман А» та ОСОБА_1 договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Так, тягар доведення того, що спірні правочини не спрямовані на завдання шкоди кредиторові, створення перешкод у погашенні заборгованості перед ним, покладається на боржника.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі 910/6654/24.

Крім того, не заслуговують на увагу суду, доводи апеляційної скарги ФГ «Кайман А» про те, що надана позивачем виписка по особовому рахунку відповідача № НОМЕР_1 в АТ «ОТП Банк» у форматі Excel є недопустимим доказом у справі, оскільки така виписка отримана позивачем під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 78301167, як стороною виконавчого провадження, при цьому надана вона АТ «ОТП Банк» на запит приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`ячекна Є.С. відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а отже отримана вона у законний спосіб, відтак є належним та допустимим доказом у справі.

Також не заслуговують на увагу суду доводи ФГ «Кайман А» щодо знеособленої інформації в цій виписці, оскільки у ній зазначені всі відомості про господарську операцію: дату вчинення господарської операції; суму операції; валюту операції; рахунок кореспондента; МФО та назву банку; назву кореспондента та його код; МФО та назву банку отримувача; назву, код та рахунок отримувача; призначення платежу; дату та час валютування операції.

Так, зокрема, із вказаної виписки вбачається, що з рахунку ФГ «Кайман А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № НОМЕР_1 було здійснено: 01 січня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31.12.2023 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 299);

28 січня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 28.01.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 300); 28 січня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 28.01.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 306); 05 червня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 330); 25 липня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 100 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 335); 07 серпня 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 100 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 341); 07 листопада 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «Універсал банк» (МФО 322001) у сумі 65 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 349); 05 листопада 2024 року – переказ коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 в АТ «КБ «Приватбанк» (МФО 305299) у сумі 50 000 гривень, з призначенням платежу «надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 05.06.2024 р., без ПДВ», (платіжна інструкція 351).

Вказане, в свою чергу, також спростовує доводи апеляційної скарги ФГ «Кайман А» про те, що позивачем не надано жодних письмових доказів про надання фермерським господарством поворотної фінансової допомоги від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 , оскільки вони спростовуються проведеними господарськими операціями по рахунку ФГ «Кайман А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № НОМЕР_1 .

При цьому судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачами не спростовано того факту, що голова ФГ «Кайман А» ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є пов`язаними особами, зокрема чоловіком та дружиною, що підтверджується щорічною декларацією за 2024 рік останньої, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (а.с.69-83).

Колегія суддів наголошує, що для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо, щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги).

Верховний Суд неодноразово аналізував поняття фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.

Тому для застосування вказаного поняття необов`язково, щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23 та від 30 липня 2025 року у справі № 766/2529/24.

Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що аргументи апеляційної скарги ФГ «Кайман А» (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження) висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними, необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, є фактично аналогічними доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, який надав всім фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, що ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується колегія суддів.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність оскаржуваних договорів, правильним є застосування наслідків їх недійсності, що передбачає повернення сторін у попередній стан, а саме шляхом повернення ФГ «Кайман А» отриманих ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 515 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Компанія Агронова» про те, що суд першої інстанції з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог та застосував наслідки недійсності оспорюваних правочинів самостійно шляхом повернення грошових коштів на користь ФГ «Кайман А», колегія суддів вважає безпідставними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У справі, що переглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. За таких обставин, суди неправильно застосували норми матеріального права у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна В. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О. В., про застосування, як способу цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна частки у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , то судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторонами оскаржуваних договорів, які визнані судом недійсними, є відповідачі, а відтак, застосовуючи наслідки визнання правочинів недійсними, кожна із сторін даного правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цих правочинів, зокрема ОСОБА_1 зобов`язана повернути на рахунок ФГ «Кайман А» в АТ «ОТП Банк» (МФО 300528) № НОМЕР_1 отримані за договорами надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги згідно договору від 31 грудня 2023 року – 50 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 299 від 01 січня 2024 року); від 28 січня 2024 року – 50 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 300 від 28 січня 2024 року), 50 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 306 від 28 січня 2024 року), від 05 червня 2024 року 50 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 330 від 05 червня 2024 року), 100 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 335 від 25 липня 2024 року), 100 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 341 від 07 серпня 2024 року), 65 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 349 від 07 листопада 2024 року) та 50 000,00 грн. (отриманих за платіжною інструкцією № 351 від 05 листопада 2024 року), без ПДВ, а всього – 515 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо застосування наслідків недійсності правочинів, відновивши становище, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом повернення ФГ «Кайман А» отриманих ОСОБА_1 за договорами надання поворотної безвідсоткової фіндопомоги від 31 грудня 2023 року, від 28 січня 2024 року та від 05 червня 2024 року грошових коштів в загальному розмірі 515 000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що такий спосіб відновлення становища, яке існувало до порушення цілком сприятиме відновленню порушеного права позивача.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на грошові кошти в сумі 515 000,00 грн., які належать ОСОБА_1 , колегія суддів враховує наступне.

Приписами пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, визначено статтею 440 ЦПК України.

Так, приписами частини першої статті 440 ЦПК України визначено, що суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.

При цьому аналогічні положення щодо звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, містяться також у статті 336 ГПК України.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Донецької області від 28 січня 2025 року у справі № 905/1336/24 (а.с.56-58), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року (а.с.61-66), задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «Кайман А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року. Стягнуто з ФГ «Кайман А» на користь ТОВ «Компанія Агронова» заборгованість в розмірі 3 501 251,69 грн. та судовий збір в розмірі 52 518,78 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 13 травня 2025 року (а.с.60).

Таким чином, судом, що розглядав справу як суд першої інстанції в даному випадку є Господарський суд Донецької області.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що судом, який розглядав справу як суд першої інстанції у справі № 905/1336/24 за позовом ТОВ «Компанія Агронова» до ФГ «КАЙМАН А» про стягнення заборгованості за договором поставки № ДН-26/21 від 09 грудня 2020 року є Господарський суд Донецької області, який відповідно до вимог ст. 336 ГПК України може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана вимога не може бути розглянута за правилами ЦПК України, а підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявниками апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вони не змогли повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб апелянти надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ТОВ «Компанія Агронова» та ФГ «Кайман А» підлягають залишенню без задоволення, а рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 березня 2026 року – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агронова» та Фермерського господарства «Кайман А» – залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 22 липня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 24 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида