ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 675/307/26
провадження № 51-2789 км 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 березня 2026 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025244000002206 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ізяславський районний суд Хмельницької області ухвалою від 23 березня 2026 року звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з його примиренням з потерпілими відповідно до положень ст. 46 КК України, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрив.
ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами, 20 жовтня 2025 року, приблизно о 01:00, керуючи автомобілем «ВАЗ-21061», що мав технічні несправності робочої гальмівної системи, рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год по вул. Князів Острозьких неподалік будинку № 67 в с. Плужне Шепетівського району Хмельницької області, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.1.(а), 2.3.(а, б),12.1, 12.4, 12.9.(б), 31.1, 31.4, 31.4.1(а), 31.4.5 (а, б) Правил дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної для руху швидкості, проявив неуважність, внаслідок чого допустив занос автомобіля з виїздом на праве по ходу руху узбіччя дороги з подальшим зіткненням з опорою лінії електропередач. 
В результаті ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 28 квітня 2026 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення змінити і стягнути з ОСОБА_7 витрати на проведення експертиз. 
За змістом скарги прокурор не оскаржує підстави та правильність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 46 КК України, однак вважає, що суд першої інстанції у змісті ухвали безпідставно вказав про необхідність покласти витрати на проведення експертиз на рахунок держави, а апеляційний суд не усунув вказане порушення, пославшись на можливість вирішення цього питання в порядку виконання вироку.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу прокурора у якому вважає оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими і просить залишити їх без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу.
Захисник заперечувала проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
У касаційній скарзі прокурор не заперечує правильності рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі положень ст. 46 КК України і закриття кримінального провадження.
Стосовно ж доводів про необхідність стягнення з ОСОБА_7 процесуальних витрат на залучення експертів, то колегія суддів Верховного Суду вбачає їх обґрунтованими.
Зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що, вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим на підставі положень ст. 46 КК України, місцевий суд у мотивувальній частині ухвали вказав, що ініціатором проведення експертиз у кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів статей 122, 124 КПК України процесуальні витрати на проведення експертиз у сумі 19 005,44 грн не можуть бути стягнуті з ОСОБА_7 , а повинні бути віднесені на рахунок держави. При цьому у резолютивній частині ухвали суд взагалі не вирішив питання щодо процесуальних витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій зазначав, що суд першої інстанції фактично не вирішив питання щодо процесуальних витрат, а також вказував на необхідність стягнення з ОСОБА_7 витрат на проведення експертиз в сумі 9 502,72 грн.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора, вказав, що у поданій апеляційній скарзі відсутнє належне обґрунтування можливості неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 самостійно сплатити процесуальні витрати, й прокурором не наведено жодних даних про наявність у обвинуваченого самостійних доходів, майна чи інших джерел існування, які б свідчили про його реальну платоспроможність. Крім цього суд вказав, що питання процесуальних витрат може бути вирішено відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України в порядку виконання судового рішення.
Однак колегія суддів Верховного Суду не вбачає таку позицію судів належно вмотивованою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) вказала, що питання розподілу процесуальних витрат підлягає вирішенню у будь-якому судовому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. При цьому, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд зобов`язаний вирішити, зокрема, питання щодо запобіжного заходу, речових доказів, процесуальних витрат та інших питань, пов`язаних із завершенням кримінального провадження. Питання розподілу процесуальних витрат може бути вирішено не лише обвинувальним вироком, а й ухвалою суду.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.
Як було вище зазначено, ОСОБА_7 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим, а кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України було закрито.
Положення чинного КПК України не містять прямого нормативного регулювання аспектів стягнення процесуальних витрат на залучення експерта, залученого за ініціативою сторони обвинувачення, з обвинуваченого (особи, щодо якої кримінальне провадження закрито) чи покладення таких витрат на рахунок держави у разі звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. 
Однак згідно з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 29 вересня 2021 року (справа № 342/1560/20, провадження № 51-2331 км21), від 07 жовтня 2021 року (справа № 584/800/20, провадження № 51-1800 км21), від 01 лютого 2024 року (справа № 930/497/23, провадження № 51-4798 км23) вбачається, що при звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим процесуальні витрати на залучення експерта, залученого за ініціативою сторони обвинувачення, мають покладатися на обвинуваченого.
Таким чином, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі положень ст. 46 КК України і закриваючи кримінальне провадження, повинен був вирішити питання про стягнення з обвинуваченого (особи, щодо якої кримінальне провадження закрито) на користь держави витрат на залучення експертів.
З матеріалів провадження убачається, що в провадженні було проведено інженерно-транспортну експертизу (технічного стану транспортного засобу) № СЕ-19/123-26/746-ІТ від 23 січня 2026 року (вартість на залучення експерта 3 565,60 грн) та інженерно-транспортну експертизу (автотехнічну експертизу) № 21/26-26 від 20 січня 2026 року (вартість на залучення експерта 5 937,12 грн), а всього на суму 9 502,72 грн.
Ті обставини, що ОСОБА_7 на даний час ще не досяг повноліття й у матеріалах провадження немає даних про наявність у нього самостійного доходу, не виключає можливість покладення на нього указаних вище процесуальних витрат, так само як і не виключає за наявності відповідних підстав можливості покладення таких витрат на законного представника неповнолітнього, про що прокурор у вимогах касаційної скарги не просить. 
За таких обставин, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 березня 2026 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, пов`язані з проведенням судових експертиз в сумі 9 502,72 грн.
В решті оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3