ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 серпня 2026 року | справа № 380/12149/26
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25, за весь час затримки виплати з березня 2022 року по день фактичної виплати - 15 березня 2026 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25, за весь час затримки виплати з березня 2022 року по день фактичної виплати — 15 березня 2026 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у період з лютого 2022 року по листопад 2022 року проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні в Національній академії ДПСУ імені Богдана Хмельницького (в/ч НОМЕР_1 ). Наказом ректора від 23 листопада 2022 року № 1020-ос позивача з 30 листопада 2022 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, надбавок та доплат за період з лютого по листопад 2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року.
На виконання зазначеного судового рішення відповідач 15 березня 2026 року виплатив позивачу заборгованість із грошового забезпечення у розмірі 85 348,73 грн. Проте під час проведення вказаної виплати відповідач протиправно не нарахував та не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III та Порядку № 159. Позивач зауважує, що згідно з постановою Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, така компенсація повинна нараховуватися та виплачуватися органом у добровільному порядку в тому ж місяці, в якому проведено виплату заборгованості, а окремо звертатися із заявою до відповідача законом не вимагається.
Ухвалою від 15 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами .
26 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю. Свою позицію мотивує тим, що позивач до звернення до суду не подавав до військової частини заяви про виплату компенсації, а тому факт відмови відповідача у матеріалах справи відсутній, що свідчить про передчасність позову. Також відповідач вказує, що виплата грошового забезпечення на виконання рішення суду має разовий компенсаційний характер, а тому на такі суми дія Закону № 2050-III та Порядку № 159 не поширюється. Крім того, на думку відповідача, вимоги за березень 2022 року є безпідставними, оскільки затримка на один календарний місяць на той момент ще не настала. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Розглянувши подані сторонами матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності суд 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 у період з лютого 2022 року по листопад 2022 року включно проходив військову службу та перебував на усіх видах грошового та матеріального забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). 
Зокрема, згідно з наказом ректора Національної академії ДПСУ від 25 лютого 2022 року № 149-ос позивач обіймав посаду викладача кафедри прикордонного контролю факультету безпеки державного кордону.
Наказом ректора Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького від 22 листопада 2022 року № 1014-ос підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, а наказом від 23 листопада 2022 року № 1020-ос - з 30 листопада 2022 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
Під час проходження військової служби та при звільненні позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, а також компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки із застосуванням обмеженої розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
Не погоджуючись із таким обчисленням належних йому виплат, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених соціальних прав.
З наявних у матеріалах справи письмових доказів судом установлено, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25 відповідач склав відповідну Довідку про види грошового забезпечення, що нараховані ОСОБА_1 за період з 25 лютого 2022 року по 30 листопада 2022 року з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2022 року. Згідно з цим перерахунком загальна сума донарахованого грошового забезпечення та пов`язаних виплат склала 85 348,73 грн.
Фактична виплата зазначеної суми заборгованості з грошового забезпечення у розмірі 85 348,73 грн проведена відповідачем 15 березня 2026 року шляхом безготівкового зарахування коштів на картковий рахунок позивача в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується платіжною інструкцією від 13 березня 2026 року № 1444 (дата виконання 15 березня 2026 року), офіційною банківською випискою по рахунку позивача від 15 березня 2026 року та листом-відповіддю відповідача на адвокатський запит від 18 березня 2026 року № 09.01/3261-26-Вих.
Здійснюючи 15 березня 2026 року погашення тривалої заборгованості з грошового забезпечення за період з лютого по листопад 2022 року на виконання рішення суду у справі № 380/2508/25, відповідач у добровільному порядку самостійно не розрахував, не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки, починаючи з березня 2022 року по день фактичного розрахунку - 15 березня 2026 року.
16 березня 2026 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації про стан виконання рішення суду та проведення всіх супутніх виплат.
У відповіді від 18 березня 2026 року № 09.01/3261-26-Вих відповідач повідомив про факт перерахування 15 березня 2026 року основного боргу за рішенням суду в сумі 85 348,73 грн, однак відомостей про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати не надав та таку виплату не здійснив.
Вважаючи такі дії та бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів протиправними, такими, що порушують його гарантоване законом право на компенсацію інфляційних процесів за час затримки виплати належного грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначений конституційний принцип є фундаментальною гарантією недопущення свавілля з боку суб`єктів владних повноважень під час реалізації ними управлінських функцій.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. 
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У сталій практиці Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справах «Бурдов проти Росії», «Петухов проти України», «Кечко проти України») наголошується, що заборгованість із нарахованого, але невиплаченого грошового забезпечення чи заробітної плати, є «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу, а тривала затримка такої виплати без належної компенсації є порушенням права на мирне володіння майном.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, є Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 2 Закону № 2050-III чітко визначено перелік доходів, що підлягають компенсації. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
За приписами статті 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
На виконання Закону № 2050-III постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі — Порядок № 159).
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на всіх юридичних осіб та фізичних осіб — суб`єктів підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників, у разі порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів.
Пунктом 3 Порядку № 159 унормовано, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктами 4, 5 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
Аналіз наведеного правового регулювання дає підстави для висновку, що основними умовою для виплати компенсації втрати частини доходів є:
наявність факту затримки виплати нарахованого грошового доходу, що не має разового характеру (зокрема грошового забезпечення військовослужбовця), на один і більше календарних місяців;
факт здійснення фактичної виплати такої заборгованості за відповідний період.
При цьому імперативні норми статті 4 Закону № 2050-III та пункту 5 Порядку № 159 покладають на суб`єкта владних повноважень (військову частину, установу) безумовний обов`язок самостійно провести розрахунок, нарахування та виплату компенсації безпосередньо у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата самої заборгованості за відповідний місяць.
Щодо заперечень відповідача про «передчасність» звернення позивача до суду через відсутність попередньої заяви про виплату компенсації та відсутності письмової відмови, суд зазначає таке.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 сформувала правовий висновок, зазначивши: «Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.
Невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову». 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на викладену правову позицію Верховного Суду, у відповідача виник безумовний обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів безпосередньо 15 березня 2026 року під час виплати йому заборгованості з грошового забезпечення у сумі 85 348,73 грн за рішенням суду у справі № 380/2508/25. 
Невиплата такої компенсації у березні 2026 року за законом є кваліфікованою відмовою у її виплаті, що дає позивачу повне право на безпосередній судовий захист без необхідності подання додаткових заяв та проходження досудових процедур. 
Тому доводи відповідача про передчасність позову є безпідставними та повністю спростовуються наведеною практикою Верховного Суду.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що суми грошового забезпечення, донараховані та виплачені на виконання судового рішення у справі № 380/2508/25, нібито «мають разовий характер» або не входять до складу доходів, що підлягають компенсації.
Відповідно до статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення є основним засобом матеріального забезпечення військовослужбовців та має щомісячний, постійний характер.
Рішення суду у справі № 380/2508/25 зобов`язало відповідача перерахувати саме щомісячні складові грошового забезпечення, а також доплати та допомоги, пов`язані з його виплатою за період з лютого по листопад 2022 року. Здійснення перерахунку та виплати заборгованості із грошового забезпечення у пізніший строк за рішенням суду не змінює системного, щомісячного характеру цих виплат і не перетворює їх на «разову допомогу». 
Сума заборгованості у розмірі 85 348,73 грн є несвоєчасно виплаченим основним доходом позивача за 2022 рік, а тому на ці кошти в повному обсязі поширюються гарантії Закону № 2050-III.
Оцінюючи вимоги відповідача щодо того, що затримка виплати боргу за березень 2022 року нібито не перевищила одного календарного місяця, суд зауважує таке. Нараховане грошове забезпечення за березень 2022 року мало бути виплачене позивачу у березні або на початку квітня 2022 року. 
Фактична ж виплата перерахованих сум відбулася лише 15 березня 2026 року, тобто із затримкою у майже 4 роки (що значно перевищує передбачений статтею 2 Закону № 2050-III один календарний місяць).
За таких обставин, відповідач, виплативши 15 березня 2026 року заборгованість з грошового забезпечення за період з лютого по листопад 2022 року на суму 85 348,73 грн, вчинив протиправну бездіяльність (дії), не здійснивши одночасно нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів за весь період затримки - з березня 2022 року по день фактичної виплати 15 березня 2026 року.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності свого рішення та дій щодо невиплати компенсації позивачу під час погашення заборгованості, а його заперечення не знайшли підтвердження під час судового розгляду та були спростовані імперативними нормами закону й висновками Верховного Суду.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення суду у справі № 380/2508/25, за період затримки з березня 2022 року по день фактичної виплати 15 березня 2026 року включно, є повністю обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 від 07 лютого 2023 року), тому судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 257, 262, 293, 295 КАС України, суд
у х в а л и в :
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25, за весь час затримки виплати з березня 2022 року по день фактичної виплати - 15 березня 2026 року.
3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 380/2508/25, за весь час затримки виплати з березня 2022 року по день фактичної виплати - 15 березня 2026 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. 
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 07 серпня 2026 року.
Суддя О.І. Коморний