номер провадження справи 4/64/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2026 Справа № 908/1212/26
м.Запоріжжя Запорізької області 
Суддя Зінченко Наталя Григорівна, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу
за позовом Першого заступника керівника Пологівської окружної прокуратури Запорізької області, (690005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 69) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області), (69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 72А) 
до відповідача Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, (70030, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайлівка, вул. Слободчикова, буд. 17)
про стягнення 233147,46 грн. шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів 

21.05.2026 через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. № 56-193-26, сформована в підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 21.05.2026, (вх. № 1432/08-07/26 від 21.05.2026) Першого заступника керівника Пологівської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області), м. Запоріжжя до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, с. Михайлівка Запорізького району Запорізької області про стягнення 233147,46 грн. шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів. 
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2026 справу № 908/1212/26 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1212/26 в порядку спрощеного позовного провадження, присвоєно справі номер провадження 4/64/26, вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 
Наразі строк, на який введено в Україні режим воєнного стану, продовжений до 31.10.2026 включно.
Позов обґрунтовано тим, що посадовими особами Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, всупереч вимогам ст., ст. 19, 63, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України, п. п. 2, 4 Порядку спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 761, не забезпечено належне використання, захист та збереження лісових ресурсів, які знаходяться в лісосмузі поблизу села Криничне Запорізького району Запорізької області за координатами 47.943142, 35.319058, на земельній ділянці яка відноситься до земель комунальної власності, що призвело до незаконної порубки дерев та завдало шкоди довкіллю в розмірі 233147,46 грн. Позов обґрунтований ст. 131-1 Конституціі? Украі?ни, ст. 23 Закону Украі?ни «Про прокуратуру», ст. ст. 1, 2, 4, 105, 107 Лісового кодексу Украі?ни, ст. ст. 29, 69-1 Бюджетного кодексу Украі?ни, ст. 1166 Цивільного кодексу Украі?ни на підставі яких прокурор просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 233147,46 грн. шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів.
Ухвалою суду від 25.05.2026у справі № 908/1212/26 відповідачу запропоновано у строк до 11.06.2026, але не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали суду, подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази у підтвердження його заперечень проти позову або його визнання, а також до 07.07.2026, але не пізніше 10 днів з дня отримання від позивача відповіді на відзив на позовну заяву, подати до суду та направити на адресу прокурора та позивачів заперечення на відповідь на відзив. Прокурору та позивачу цією ж ухвалою суду запропоновано у строк до 24.06.2026 подати суду відповідь на відзив на позовну заяву.
08.06.2026 через підсистему «Електронний суд» Михайлівською сільською радою Запорізького району Запорізької області» подано Відзив на позовну заяву № 02.01-24/244 від 08.06.2026 (вх. № 12419/08-08/26 від 08.06.2026). Відповідач заявлені вимоги вважає необґрунтованими і недоведеними. Відповідач проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, зазначивши, що позивачем не доведено наявності правових та фактичних підстав для покладення на Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області обов`язку з відшкодування заявленої шкоди. Відповідач зазначив, що полезахисна лісова смуга поблизу с. Криничне Запорізького району Запорізької області за координатами 47.943142, 35.319058, відповідно до Проєкту роздержавлення і приватизації земель ВАТ «Чапаєвське» Вільнянського району Запорізької області 1999 року, відноситься до полезахисних лісосмуг (контур 444), а не до земель лісогосподарського призначення та лісів комунальної власності Михайлівської сільської ради. На думку відповідача, з огляду на положення земельного та лісового законодавства землі, зайняті полезахисними лісовими смугами на землях сільськогосподарського призначення, не належать до земель лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим на спірні правовідносини не поширюються положення Лісового кодексу України щодо обов`язків постійних лісокористувачів та власників лісів. Також відповідач вказав, що інформація Державної екологічної інспекції Південного округу, викладена у листі № 4001/05/1-06/06/2-31 від 19.08.2025, щодо віднесення спірної полезахисної смуги до лісів комунальної власності Михайлівської сільської ради та лісового фонду України, на його думку, документально не підтверджена. Крім того, відповідач зазначив про відсутність у нього повноважень щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, посилаючись на те, що відповідного рішення про здійснення такого контролю Михайлівською сільською радою не приймалося, а державний інспектор з державного контролю за використанням та охороною земель у штаті виконавчого комітету відсутній. Водночас відповідач зазначив, що саме ним 27.03.2025 було повідомлено органи Національної поліції про виявлену у лісосмузі незаконну порубку дерев, вчинену невідомою особою у період з 15.03.2025 по 25.03.2025. Посилаючись на положення статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідач наголосив, що для покладення обов`язку з відшкодування шкоди необхідним є встановлення сукупності елементів цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою і вини особи, яка її завдала. За твердженням відповідача, позивачем не надано доказів того, що саме діями чи бездіяльністю посадових осіб Михайлівської сільської ради завдано шкоду навколишньому природному середовищу, а також не доведено вини відповідача та безпосереднього причинного зв`язку між його діями чи бездіяльністю і заявленою до стягнення шкодою. З огляду на викладене відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності у діях Михайлівської сільської ради складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, та просить у задоволенні позову відмовити повністю.
19.06.2026 через підсистему «Електронний суд» Першим заступником керівника Пологівської окружної прокуратури Запорізької області подано відповідь на відзив на позовну заяву №56-193-26 від 18.06.2026(вх. № 13445/08-08/26 від 18.06.2026). Прокурор у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача та зазначив, що вони не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, прокурор вказав, що сам відповідач документально підтвердив віднесення спірних насаджень до полезахисної лісосмуги. Водночас відповідно до положень Лісового кодексу України до лісового фонду належать усі ліси незалежно від категорії земель, на яких вони розташовані, у тому числі захисні насадження лінійного типу. Отже, на думку прокурора, спірна полезахисна лісова смуга належить до лісового фонду України та підлягає охороні відповідно до вимог лісового законодавства. Прокурор також зазначив, що посилання відповідача на відсутність у сільської ради повноважень щодо державного контролю за використанням та охороною земель є нерелевантним, оскільки предметом спору є відшкодування шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев, а не порушення земельного законодавства. При цьому законодавством на органи місцевого самоврядування покладено обов`язки щодо охорони, захисту та відтворення лісових насаджень, а також контролю за додержанням природоохоронного законодавства. Крім того, прокурор послався на частину другу статті 107 Лісового кодексу України, відповідно до якої у разі невстановлення осіб, винних у заподіянні шкоди лісу, не наданому в користування, така шкода відшкодовується органом місцевого самоврядування, у межах території якого знаходиться відповідний ліс. З огляду на те, що осіб, які здійснили незаконну порубку дерев, не встановлено, а спірна лісосмуга розташована на території Михайлівської сільської ради, прокурор вважає наявними підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування заподіяної шкоди.
28.07.2026 через підсистему «Електронний суд» Державної екологічної інспекції Південного округу подані пояснення у справі б/н (вх. № 16423/08-08/26 від 28.07.2026). 
Розглянувши пояснення по справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Згідно норм ч. 2 ст. 251 ГПК України у спрощеному позовному провадженні позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Суд вважає, за необхідне зазначити, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено подання такого процесуального документу як пояснення по справі, тому вказані пояснення за вих. б/н (вх. № 16423/08-08/26 від 28.07.2026) не приймається судом до розгляду. 
У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, 24.06.2026 сплив тридцятиденний термін наданий сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням. 
Тому суд вважає за можливе розглянути вказану справу по суті.
Відповідно до ч., ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Згідно ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, приймаючи до уваги військову агресію Російської Федерації проти України, ведення на території України режиму воєнного стану, складну безпекову ситуацією в місті Запоріжжі, постійні ракетні обстріли обласного центру і, відповідно, наявність обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення – 10.08.2026.
Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, належить, зокрема, організація і здійснення в межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства у відповідній сфері.
Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію Південного округу (Запорізька та Херсонська області), затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 04.12.2025 № 191, Державна екологічна інспекція Південного округу є територіальним органом Державної екологічної інспекції України та здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, зокрема у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Згідно з указаним Положенням Державна екологічна інспекція Південного округу в межах наданих їй повноважень має право звертатися до суду з відповідними позовами про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.
З матеріалів справи вбачається, що 28.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 12025082210000206 за фактом незаконної порубки дерев поблизу с. Криничне Запорізького району Запорізької області.
Підставою для початку досудового розслідування стало повідомлення від 27.03.2025, яке надійшло до відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області від головного спеціаліста - землевпорядника Михайлівської сільської ради Стешенка В.Г. У повідомленні зазначалося, що у полезахисній лісосмузі поблизу с. Криничне Запорізького району Запорізької області виявлено незаконну рубку дерев до ступеня припинення росту, вчинену невідомою особою у період з 15.03.2025 по 25.03.2025, внаслідок чого заподіяно матеріальну шкоду.
У межах зазначеного кримінального провадження постановою слідчого від 19.05.2025 для участі в огляді місцевості, на якій було вчинено незаконну порубку дерев, з метою визначення розміру заподіяної довкіллю шкоди було залучено державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Південного округу (Запорізька та Херсонська області).
Під час огляду місця події 27.05.2025 за участю державного інспектора Лугвіщика І.П. у полезахисній лісосмузі, розташованій за координатами 47.943142, 35.319058, вздовж автомобільної дороги на відстані близько 300 м від с. Криничне Запорізького району Запорізької області, виявлено 21 пень дерева породи «Акація» та 1 пень дерева породи «Клен» до ступеня припинення росту. Зазначені дерева були сироростучими та мали різні діаметри.
Заміри діаметрів пнів здійснювалися за допомогою металевої вимірювальної рулетки РП-5, яка відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № ЗП-12-0398-25 від 06.05.2025 відповідала встановленим вимогам.
За результатами проведених обстежень Державною екологічною інспекцією Південного округу (Запорізька та Херсонська області) 19.08.2025 складено розрахунок шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням дерев у зазначеній полезахисній лісосмузі. Згідно з розрахунком загальний розмір заподіяної шкоди становить 233 147,96 грн.
Відповідно до висновку інженерно-екологічної експертизи № СЕ-19/108-25/20168-ФХЕД від 09.09.2025 визначено, що сума шкоди довкіллю, заподіяної внаслідок незаконного знесення 21 сироростучого дерева породи «Акація» та 1 дерева породи «Клен» до ступеня припинення росту, становить 233 147,46 грн.
З матеріалів справи також встановлено, що земельна ділянка, на якій розташована зазначена полезахисна лісосмуга, не сформована як об`єкт цивільних прав: землевпорядна документація щодо неї не розроблялася, кадастровий номер не присвоювався, а право власності на земельну ділянку не зареєстровано.
Відповідно до інформації Михайлівської сільської ради, дерева, які розташовані у зазначеній лісосмузі, як багаторічні насадження на балансі сільської ради не перебувають. Звернень юридичних або фізичних осіб щодо передачі земельної ділянки під лісосмугою у користування до сільської ради не надходило.
При цьому земельна ділянка з полезахисною лісосмугою розташована на території Михайлівської сільської територіальної громади Запорізького району Запорізької області.
Під час досудового розслідування особу, яка здійснила незаконну порубку дерев, не встановлено. Станом на момент звернення з позовом жодній особі у кримінальному провадженні № 12025082210000206 від 28.03.2025 про підозру не повідомлено, обвинувальний акт до суду не скеровано.
Також встановлено, що заподіяна незаконною порубкою шкода у розмірі 233 147,46 грн. на момент розгляду справи не відшкодована. Позов про відшкодування зазначеної шкоди в межах кримінального провадження не заявлявся.
Постановою прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, прокурора Пологівської окружної прокуратури Запорізької області Диби Є.О. від 16.02.2026 надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12025082210000206 від 28.03.2025 в обсязі, необхідному для представництва інтересів держави в суді поза межами кримінального провадження.
З метою встановлення обставин щодо вжиття заходів для відшкодування заподіяної шкоди Пологівська окружна прокуратура зверталася до Державної екологічної інспекції Південного округу із запитами від 18.02.2026 № 56-427ВИХ-26 та від 13.05.2026 № 56-1282ВИХ-26.
У відповідь Державна екологічна інспекція Південного округу листами від 09.04.2026 № 1906/09-12/06/2-31 та від 19.05.2026 № 2674/09-12/06/2-31 повідомила, що заходи досудового та судового врегулювання питання щодо відшкодування шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісових насаджень у розмірі 233 147,96 грн., щодо Михайлівської сільської ради не вживалися. Однією з причин зазначено відсутність, на думку Інспекції, правових підстав для пред`явлення відповідного позову. Також Інспекція повідомила про відсутність коштів для сплати судового збору.
Предметом спору у цій справі є вимога про стягнення з Михайлівської сільської ради 233 147,46 грн. шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки 21 дерева породи «Акація» та 1 дерева породи «Клен» у полезахисній лісосмузі поблизу с. Криничне Запорізького району Запорізької області.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення таких інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, а у разі звернення до суду в інтересах держави прокурор у позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, участь прокурора у господарському процесі в інтересах держави не є безумовною та можлива лише за наявності передбачених законом виключних підстав. При цьому суд має перевірити як наявність порушення або загрози порушення інтересів держави, так і те, чи уповноважений відповідний орган здійснювати їх захист та чи здійснював він такий захист належним чином.
У цій справі інтерес держави полягає у забезпеченні охорони та відновлення лісових ресурсів, дотриманні вимог природоохоронного законодавства, а також у відшкодуванні шкоди, заподіяної довкіллю внаслідок незаконної порубки дерев, з метою забезпечення надходження відповідних коштів до спеціального фонду місцевого бюджету та їх подальшого використання на природоохоронні заходи.
Зазначені інтереси мають публічний характер, оскільки стосуються охорони навколишнього природного середовища, лісових ресурсів як об`єкта охорони та забезпечення відновлення природних ресурсів, яким заподіяно шкоду.
Органом, уповноваженим державою здійснювати контрольні функції у сфері охорони навколишнього природного середовища та вживати заходів щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природоохоронного законодавства, у спірних правовідносинах є Державна екологічна інспекція Південного округу (Запорізька та Херсонська області), яка визначена прокурором позивачем у справі.
Як убачається з матеріалів справи, Держекоінспекції було відомо як про факт незаконної порубки дерев, так і про місце її вчинення, обставини заподіяння шкоди та її розмір. Водночас самостійних заходів щодо судового стягнення заподіяної шкоди з Михайлівської сільської ради Держекоінспекцією вжито не було.
З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави Пологівська окружна прокуратура направила до Держекоінспекції запити від 18.02.2026 № 56-427ВИХ-26 та від 13.05.2026 № 56-1282ВИХ-26.
У відповідь Держекоінспекція листами від 09.04.2026 № 1906/09-12/06/2-31 та від 19.05.2026 № 2674/09-12/06/2-31 повідомила, що заходи досудового та судового врегулювання питання щодо відшкодування шкоди у розмірі 233 147,46 грн з Михайлівської сільської ради не вживалися, оскільки, на думку Держекоінспекції, правові підстави для такого звернення відсутні.
Таким чином, компетентний орган був обізнаний як про факт порушення природоохоронного законодавства, так і про розмір заподіяної шкоди та необхідність її відшкодування, однак не вжив заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави.
За таких обставин суд вважає, що у спірних правовідносинах має місце саме той виключний випадок, передбачений частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», за якого уповноважений орган, будучи обізнаним про порушення інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту, не здійснює належного захисту таких інтересів.
При цьому неналежність здійснення захисту в даному випадку полягає у тому, що після отримання інформації про заподіяну шкоду та звернення прокуратури Держекоінспекція не вжила ефективних заходів для її стягнення, фактично залишивши порушений інтерес держави без належного судового захисту.
Суд враховує, що прокурор у цьому випадку не набуває статусу альтернативного суб`єкта звернення до суду та не підміняє Держекоінспекцію, яка має відповідні повноваження. Звернення прокурора обумовлене саме невжиттям уповноваженим органом належних заходів щодо захисту інтересів держави, незважаючи на його обізнаність про відповідне порушення.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, відповідно до яких прокурор виконує субсидіарну роль та може замінити компетентний орган у судовому провадженні, якщо останній не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави. Невжиття компетентним органом протягом розумного строку заходів для захисту інтересів держави після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про їх порушення, може свідчити про бездіяльність такого органу та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Водночас судом встановлено, що прокурором дотримано передбаченого частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку попереднього повідомлення компетентного органу. Так, Пологівська окружна прокуратура листом від 20.05.2026 № 56-1328ВИХ-26 повідомила Державну екологічну інспекцію Південного округу про намір звернутися до суду з відповідним позовом.
Отже, прокурор до звернення до суду надав уповноваженому органу можливість самостійно здійснити захист інтересів держави, однак Держекоінспекція відповідних заходів не вжила.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у цій справі наявні передбачені статтею 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 53 Господарського процесуального кодексу України підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, оскільки існує порушення інтересів держави у сфері охорони навколишнього природного середовища, а уповноважений державою орган, будучи обізнаним про таке порушення, не здійснив належного та ефективного їх захисту.
Таким чином, підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції Південного округу у цій справі судом підтверджені.
Судом установлено, що у межах кримінального провадження № 12025082210000206 від 28.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 246 КК України, розслідується факт незаконної порубки дерев у полезахисній лісовій смузі поблизу с. Криничне Запорізького району Запорізької області.
Під час огляду місця події 27.05.2025 у полезахисній лісосмузі за координатами 47.943142, 35.319058, розташованій вздовж автомобільної дороги на відстані близько 300 м від с. Криничне, виявлено 21 пень дерева породи «Акація» та 1 пень дерева породи «Клен», усі дерева були сироростучими та зрубаними до ступеня припинення росту.
Факт незаконної порубки, кількість та породи зрубаних дерев підтверджуються протоколом огляду місця події від 27.05.2025, складеним за участю державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Південного округу, а також іншими матеріалами кримінального провадження.
Для визначення розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки, державним інспектором проведено відповідні заміри діаметрів пнів із застосуванням повіреного засобу вимірювальної техніки. За результатами проведених розрахунків Державною екологічною інспекцією Південного округу складено розрахунок шкоди від 19.08.2025, відповідно до якого розмір заподіяної лісу шкоди становить 233 147,96 грн.
Водночас відповідно до висновку інженерно-екологічної експертизи № СЕ-19/108-25/20168-ФХЕД від 09.09.2025 розмір шкоди довкіллю, заподіяної внаслідок незаконного знесення 21 дерева породи «Акація» та 1 дерева породи «Клен», становить 233 147,46 грн.
Отже, матеріалами справи підтверджується факт заподіяння навколишньому природному середовищу шкоди внаслідок незаконної порубки дерев у розмірі 233 147,46 грн. Саме зазначена сума заявлена до стягнення у цій справі.
Розрахунок шкоди здійснено відповідно до додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», з урахуванням установленої законодавством індексації такс, а його правильність підтверджена висновком інженерно-екологічної експертизи.
Відповідно до статті 1 Лісового кодексу України ліси України є національним багатством та виконують, зокрема, захисні функції. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Таким чином, правовий статус відповідних насаджень як лісу визначається не виключно категорією земельної ділянки, на якій вони розташовані, а сукупністю встановлених законом ознак лісу та його функціональним призначенням.
Згідно з підпунктом 1 пункту 7 Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733, лісові насадження лінійного типу, зокрема полезахисні лісові смуги, належать до категорії захисних лісів.
Отже, полезахисна лісова смуга, у якій здійснено незаконну порубку, належить до лісового фонду України та є об`єктом правової охорони відповідно до вимог Лісового кодексу України.
При цьому відповідно до статті 7 Лісового кодексу України ліси є об`єктами права власності Українського народу, а суб`єктами права власності на ліси є, зокрема, територіальні громади.
За змістом статті 11 Лісового кодексу України право комунальної власності на ліси набувається, зокрема, при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності у комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
Крім того, відповідно до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України з 27.05.2021 землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених цим пунктом.
Згідно з інформацією виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 31.03.2026 № 738/02.01-23 земельна ділянка, на якій розташована зазначена полезахисна лісосмуга, не сформована як об`єкт цивільних прав, землевпорядна документація щодо неї не розроблялася, право власності на неї не зареєстровано, а звернення щодо передачі її у користування до сільської ради не надходили.
Саме по собі те, що земельна ділянка не сформована та право власності на неї не зареєстровано, не спростовує її належності до комунальної власності відповідної територіальної громади, оскільки пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України прямо визначено момент переходу у комунальну власність земель, не сформованих у земельні ділянки.
Відповідно до статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих, зокрема, на збереження лісів від незаконних рубок. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається, серед іншого, на органи місцевого самоврядування, власників лісів та постійних лісокористувачів відповідно до вимог законодавства.
Пунктом 3-1 частини першої статті 33 Лісового кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території забезпечують охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів у межах лісів комунальної власності, не наданих у користування.
Аналогічні повноваження органів місцевого самоврядування передбачені підпунктом 6 пункту «а», підпунктом 1 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до яких до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення охорони, захисту та відтворення лісових насаджень у межах лісів комунальної власності, а також здійснення контролю за додержанням природоохоронного законодавства, використанням та охороною природних ресурсів і відтворенням лісів.
Отже, Михайлівська сільська рада як орган місцевого самоврядування на відповідній території наділена законом повноваженнями щодо забезпечення охорони і захисту лісів комунальної власності, не наданих у користування.
Відповідно до статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Статтею 107 Лісового кодексу України передбачено спеціальне правило щодо відшкодування шкоди, заподіяної лісу. Частиною другою цієї статті встановлено, що шкода, заподіяна лісу, не наданому в користування, у разі не встановлення осіб, винних у заподіянні шкоди, відшкодовується органом місцевого самоврядування, у межах території якого знаходиться ліс.
Водночас положення частини другої статті 107 Лісового кодексу України підлягають застосуванню з урахуванням загальних засад відповідальності за завдану шкоду. Вказана норма встановлює спеціальне правило щодо відшкодування шкоди, заподіяної лісу, однак не виключає необхідності встановлення судом обставин, які свідчать про наявність шкоди, протиправність поведінки відповідного суб`єкта та причинний зв`язок між такою поведінкою і заподіяною шкодою. При цьому передбачені частиною другою статті 107 Лісового кодексу України особливості підлягають врахуванню при визначенні обов`язку органу місцевого самоврядування щодо відшкодування шкоди, заподіяної лісу, зокрема за умови невстановлення осіб, винних у її заподіянні.
Судом встановлено, що у спірних правовідносинах наявна сукупність передбачених частиною другою статті 107 Лісового кодексу України умов, за яких обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної лісу, покладається на орган місцевого самоврядування, у межах території якого знаходиться такий ліс.
Насамперед, факт заподіяння шкоди саме лісу внаслідок незаконної порубки дерев підтверджується матеріалами огляду місця події, розрахунком розміру шкоди, проведеним Державною екологічною інспекцією, а також висновком експерта. Сукупність зазначених доказів підтверджує як сам факт незаконної порубки дерев, так і заподіяння внаслідок таких дій шкоди лісу.
Водночас із інформації Михайлівської сільської ради вбачається, що земельна ділянка, на якій розташована лісосмуга, у користування юридичним чи фізичним особам не передавалася. Отже, ліс, якому заподіяно шкоду, на момент вчинення правопорушення не був наданий у користування, що відповідає першій із передбачених частиною другою статті 107 Лісового кодексу України передумов покладення обов`язку з відшкодування шкоди на орган місцевого самоврядування.
Також матеріалами справи підтверджується, що у межах кримінального провадження № 12025082210000206 від 28.03.2025 особу, яка здійснила незаконну порубку дерев, не встановлено. Жодній особі повідомлення про підозру не вручалося, обвинувальний акт до суду не направлявся. Таким чином, особа, винна у заподіянні шкоди лісу, на цей час не встановлена, що є наступною необхідною умовою застосування частини другої статті 107 Лісового кодексу України.
Крім того, місце незаконної порубки дерев знаходиться в межах території Михайлівської сільської територіальної громади Запорізького району Запорізької області, тобто в межах території, на якій відповідні повноваження здійснює Михайлівська сільська рада.
За таких обставин суд доходить висновку, що у цій справі підтверджено факт заподіяння шкоди лісу, ненадання його у користування, невстановлення особи, винної у заподіянні шкоди, а також знаходження лісу в межах території відповідного органу місцевого самоврядування. Отже, наявні всі передбачені частиною другою статті 107 Лісового кодексу України юридично значимі умови для покладення на Михайлівську сільську раду обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки дерев.
При цьому сама по собі відсутність встановленої особи безпосереднього заподіювача шкоди не звільняє орган місцевого самоврядування від передбаченого законом обов`язку з її відшкодування, оскільки саме на випадок невстановлення винної особи законодавцем встановлено спеціальне правило частини другої статті 107 Лісового кодексу України. З огляду на встановлені обставини, саме Михайлівська сільська рада є належним суб`єктом відповідальності за відшкодування завданої лісу шкоди.
Для застосування зазначеної спеціальної норми не має правового значення те, що безпосередню особу, яка здійснила незаконну порубку, на цей час не встановлено, оскільки саме така обставина є однією з передбачених законом умов покладення обов`язку з відшкодування шкоди на орган місцевого самоврядування.
Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23 та від 06.05.2025 у справі № 918/710/24.
У постанові від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23 Верховний Суд також звернув увагу, що положення частини другої статті 107 Лісового кодексу України не ставлять обов`язок органу місцевого самоврядування щодо відшкодування шкоди у залежність від категорії земель, на яких розташований ліс. Визначальними є факт заподіяння шкоди лісу, ненадання його у користування, невстановлення винної особи та знаходження такого лісу в межах території відповідного органу місцевого самоврядування.
Таким чином, доводи відповідача про те, що полезахисна лісосмуга розташована на землях сільськогосподарського призначення і тому не належить до земель лісогосподарського призначення, не спростовують обов`язку, встановленого частиною другою статті 107 Лісового кодексу України.
Водночас застосування до спірних правовідносин статті 107 Лісового кодексу України є спеціальним способом врегулювання питання відшкодування шкоди, заподіяної лісу, у разі невстановлення безпосереднього заподіювача шкоди. Тому відсутність встановленої особи, яка безпосередньо здійснила незаконну порубку, не є підставою для відмови у позові, а навпаки, за наявності інших передбачених законом умов зумовлює застосування частини другої статті 107 Лісового кодексу України.
Відповідно до статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у порядку та розмірах, установлених законодавством України.
Згідно зі статтею 69 цього Закону шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Розмір шкоди у цій справі визначений уповноваженим органом відповідно до спеціальної такси, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, та становить 233 147,46 грн., що також підтверджено висновком інженерно-екологічної експертизи від 09.09.2025 № СЕ-19/108-25/20168-ФХЕД.
Отже, розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, є документально підтвердженим та становить 233 147,46 грн.
Шкода відповідачем добровільно не відшкодована.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються державний, Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища.
Кошти відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, є джерелом формування відповідних спеціальних фондів та мають цільове природоохоронне призначення.
З огляду на те, що шкода заподіяна в межах Михайлівської сільської територіальної громади, кошти, стягнуті як відшкодування такої шкоди, підлягають зарахуванню до відповідних бюджетів та фондів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України частина грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, зараховується до спеціального фонду місцевих бюджетів у встановлених законом пропорціях.
Отже, стягнення зазначених коштів має не лише компенсаційне, а й природоохоронне значення, оскільки їх надходження забезпечує фінансову основу для здійснення відповідних заходів з охорони та відновлення навколишнього природного середовища.
З огляду на викладене, невідшкодування шкоди у розмірі 233 147,46 грн. порушує встановлений законом порядок компенсації шкоди, заподіяної лісу, та перешкоджає надходженню відповідних коштів до спеціального фонду місцевого бюджету за місцем заподіяння шкоди.
Отже, вимога про стягнення з Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області 233 147,46 грн шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев, є обґрунтованою та такою, що відповідає положенням частини другої статті 107 Лісового кодексу України, статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та інших норм природоохоронного законодавства.
Враховуючи викладене, встановлені обставини незаконної порубки дерев, невстановлення особи, яка її здійснила, ненадання лісу у користування, знаходження лісової смуги в межах Михайлівської сільської територіальної громади, наявність документально підтвердженої шкоди у розмірі 233 147,46 грн. та невжиття уповноваженим органом належних заходів щодо її відшкодування, позовні вимоги про стягнення з Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев, є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доводів відповідача про те, що полезахисна лісова смуга, у якій виявлено незаконну порубку дерев, розташована на землях сільськогосподарського призначення, а тому не належить до лісового фонду України та не підпадає під дію положень Лісового кодексу України, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, і відповідачем фактично не заперечується, що лісова смуга за координатами 47.943142, 35.319058 є полезахисною лісовою смугою. Зокрема, саме відповідачем надано проєкт роздержавлення та приватизації земель ВАТ «Чапаєвське» Вільнянського району Запорізької області 1999 року та поконтурну експлікацію, відповідно до яких зазначені насадження визначені як полезахисна лісосмуга (контур 444).
Отже, сам відповідач документально підтверджує факт існування на спірній території саме полезахисної лісової смуги. Відтак посилання відповідача на те, що зазначені насадження не є лісовим насадженням лінійного типу, суперечить наданим ним же доказам.
При цьому помилковим є ототожнення відповідачем категорії земель за основним цільовим призначенням із правовим режимом самих лісових насаджень.
Відповідно до частини першої статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.
Таким чином, законодавець прямо встановив, що належність лісу до лісового фонду України не ставиться у залежність виключно від категорії земель, на яких такий ліс або захисні насадження розташовані.
Зазначене узгоджується і з положеннями статті 39 Лісового кодексу України, відповідно до якої ліси за екологічним і соціально-економічним значенням та залежно від основних виконуваних ними функцій поділяються, зокрема, на захисні ліси, які виконують переважно водоохоронні, ґрунтозахисні та інші захисні функції.
Відповідно до пункту 7 Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733, до категорії захисних лісів відносяться, зокрема, лісові насадження лінійного типу - полезахисні лісові смуги, державні захисні лісові смуги, лісові смуги уздовж забудованих територій населених пунктів.
Отже, правове значення для визначення категорії захисних лісів у цьому випадку має не лише категорія земельної ділянки, а насамперед функціональне призначення відповідних лісових насаджень. Полезахисна лісова смуга за своїм призначенням є штучно створеним насадженням лінійного типу, спрямованим на захист сільськогосподарських угідь від негативного впливу природних та антропогенних факторів.
Такий висновок прямо узгоджується з Правилами утримання та збереження полезахисних лісових смуг, розташованих на землях сільськогосподарського призначення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 650. Цими Правилами полезахисні лісові смуги визначені як штучно створені насадження лінійного типу, а збереження полезахисних лісових смуг включає комплекс заходів щодо організації їх охорони та захисту, у тому числі від незаконних рубок.
Таким чином, саме по собі розташування полезахисної лісової смуги на землях сільськогосподарського призначення не виключає застосування до таких насаджень норм лісового законодавства та не звільняє від обов`язку щодо їх охорони і збереження.
Більше того, частиною третьою статті 55 Земельного кодексу України прямо передбачено можливість ведення лісового господарства на землях усіх категорій із дотриманням вимог щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Отже, законодавець не встановлює загального правила, за яким наявність сільськогосподарського цільового призначення земель автоматично виключає застосування лісового законодавства до розташованих на них лісових насаджень.
Відтак доводи відповідача про те, що спірна полезахисна лісова смуга не є об`єктом правового регулювання Лісового кодексу України лише з тієї підстави, що розташована на землях сільськогосподарського призначення, є необґрунтованими.
Суд також враховує, що наведений відповідачем підхід фактично призводив би до необґрунтованого виключення полезахисних лісових смуг із системи спеціальної правової охорони лісів, що суперечило б як прямим приписам статті 4 Лісового кодексу України, так і спеціальним правилам щодо охорони та збереження полезахисних лісових смуг.
Щодо посилань відповідача на відсутність у нього повноважень із державного контролю за використанням та охороною земель у зв`язку з неприйняттям відповідного рішення згідно зі статтею 61 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», суд зазначає, що такі доводи не стосуються правової підстави заявленого позову.
Предметом спору є не притягнення відповідача до відповідальності за неналежне здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а відшкодування шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки дерев.
Отже, посилання відповідача на положення Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» не спростовує покладеного на нього законом обов`язку щодо відшкодування шкоди, заподіяної лісу, і не є правовою підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частиною другою статті 107 Лісового кодексу України.
При цьому законодавство розмежовує повноваження органів місцевого самоврядування у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і обов`язки таких органів щодо охорони лісів та природних ресурсів на відповідній території.
Так, відповідно до підпункту 6 пункту «а» частини першої та підпункту 1 пункту «б» статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів у межах лісів комунальної власності, а також здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням та охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
Аналогічний обов`язок у сфері лісових відносин прямо передбачений пунктом 3-1 частини першої статті 33 Лісового кодексу України, відповідно до якого сільські, селищні, міські ради на відповідній території забезпечують охорону, захист та відтворення лісів комунальної власності, не наданих у користування.
Крім того, відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території та в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Отже, відсутність у відповідача окремого державного інспектора з державного контролю за використанням та охороною земель або неприйняття рішення в порядку статті 61 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» саме по собі не припиняє та не скасовує передбачених іншими законами повноважень і обов`язків органу місцевого самоврядування щодо охорони лісів та природних ресурсів на відповідній території.
Відповідальність відповідача у даному випадку ґрунтується не на здійсненні чи нездійсненні ним повноважень державного контролю за земельними відносинами, а на спеціальній нормі частини другої статті 107 Лісового кодексу України.
Щодо доводів відповідача про відсутність причинного зв`язку між його поведінкою та заподіяною шкодою суд зазначає, що такі доводи ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи відповідальності, передбаченої частиною другою статті 107 Лісового кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 107 Лісового кодексу України шкода, заподіяна лісу, не наданому в користування, у разі невстановлення осіб, винних у заподіянні шкоди, відшкодовується органом місцевого самоврядування, у межах території якого знаходиться ліс, якому була заподіяна шкода.
Отже, зазначена норма встановлює спеціальний порядок відшкодування шкоди, заподіяної лісу, та не обумовлює покладення на орган місцевого самоврядування обов`язку з її відшкодування безпосереднім вчиненням ним або його посадовими особами незаконної порубки дерев. Визначальними для застосування цієї норми є встановлення сукупності передбачених нею умов, а саме: ліс не повинен бути наданий у користування; особи, винні у заподіянні шкоди, не встановлені; ліс, якому заподіяно шкоду, знаходиться в межах території відповідного органу місцевого самоврядування.
У цій справі судом встановлено, що спірна полезахисна лісова смуга знаходиться в межах території Михайлівської сільської територіальної громади, у користування іншій особі не передавалася, а особу, яка здійснила незаконну порубку дерев, не встановлено. Таким чином, наявні передбачені частиною другою статті 107 Лісового кодексу України умови для покладення на відповідача як орган місцевого самоврядування обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної лісу.
Водночас покладення такого обов`язку не означає, що відповідач є безпосереднім заподіювачем шкоди внаслідок фізичного здійснення незаконної порубки. Протиправна поведінка органу місцевого самоврядування у таких правовідносинах може полягати у невиконанні покладених на нього законом обов`язків щодо охорони та збереження лісу від незаконних рубок.
Відповідно до пункту «ї» частини першої статті 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території та в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Згідно з частиною першою статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
Отже, на відповідача як орган місцевого самоврядування покладено обов`язок щодо забезпечення охорони та збереження лісів, розташованих у межах відповідної території, у тому числі від незаконних рубок.
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів вжиття ним достатніх та ефективних заходів, спрямованих на охорону спірної полезахисної лісової смуги, запобігання незаконним рубкам та збереження лісу від протиправного втручання. Відтак, невиконання відповідачем покладених на нього законом обов`язків щодо охорони лісу свідчить про протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 918/1356/23, у якій зазначено, що протиправна поведінка органу місцевого самоврядування може полягати у невиконанні покладеного на нього обов`язку щодо охорони та збереження лісу від незаконних рубок. Верховний Суд також виходив із того, що відсутність встановлених винних осіб та знаходження лісу, якому заподіяно шкоду, у межах території відповідного органу місцевого самоврядування за умови ненадання такого лісу у користування є достатніми передумовами для застосування частини другої статті 107 Лісового кодексу України.
Таким чином, посилання відповідача на те, що посадові особи Михайлівської сільської ради безпосередньо не здійснювали незаконну порубку дерев, не спростовують встановленого законом обов`язку відповідача з відшкодування шкоди, заподіяної лісу.
Щодо вини відповідача суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності його вини у заподіянні шкоди.
Відповідач не довів, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для належного виконання покладених законом обов`язків щодо охорони спірної лісової смуги від незаконних рубок. Зокрема, матеріали справи не містять належних доказів здійснення відповідачем ефективних заходів контролю, охорони та запобігання незаконній порубці дерев на відповідній території.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини, а його протиправна бездіяльність щодо неналежного виконання обов`язків з охорони та збереження лісу перебуває у причинному зв`язку із заподіяною лісу шкодою.
Таким чином, у спірних правовідносинах встановлено всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправну поведінку відповідача у формі бездіяльності, шкоду, заподіяну лісу внаслідок незаконної порубки дерев, причинний зв`язок між невиконанням відповідачем обов`язків щодо охорони лісу та заподіяною шкодою, а також його вину, яку відповідач належними та допустимими доказами не спростував.
Отже, наявні правові підстави для покладення на Михайлівську сільську раду відповідно до частини другої статті 107 Лісового кодексу України обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної спірній полезахисній лісовій смузі внаслідок незаконної порубки дерев.
Щодо доводів відповідача про відсутність причинного зв`язку між його поведінкою та заподіяною шкодою суд також зазначає, що такі доводи ґрунтуються на неправильному визначенні правової природи відповідальності, передбаченої частиною другою статті 107 Лісового кодексу України.
У постанові від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23 Верховний Суд, застосовуючи положення статті 107 Лісового кодексу України, виходив із того, що протиправна поведінка органу місцевого самоврядування може полягати у невиконанні покладеного на нього обов`язку щодо охорони та збереження лісу від незаконних рубок, а причинний зв`язок встановлюється між такою бездіяльністю та заподіяною лісу шкодою.
При цьому Верховний Суд звернув увагу, що за відсутності встановленої особи, яка безпосередньо здійснила незаконну рубку, відповідальність органу місцевого самоврядування обумовлена саме невиконанням ним обов`язку щодо охорони лісу на відповідній території.
Таким чином, у спірних правовідносинах протиправність поведінки відповідача полягає не у вчиненні ним незаконної порубки дерев, а у невиконанні передбаченого законодавством обов`язку щодо забезпечення охорони та збереження лісу, не наданого у користування, що знаходиться в межах території відповідної територіальної громади.
Отже, доводи відповідача про те, що позивач повинен довести безпосередню участь посадових осіб сільської ради у незаконній порубці дерев, не ґрунтуються на положеннях частини другої статті 107 Лісового кодексу України та не відповідають правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Суд також відхиляє посилання відповідача на те, що дерева як багаторічні насадження не перебували на балансі сільської ради.
Перебування дерев на балансі органу місцевого самоврядування не є передбаченою законом умовою для застосування частини другої статті 107 Лісового кодексу України. Наведена норма пов`язує обов`язок щодо відшкодування шкоди не з бухгалтерським обліком дерев або насаджень, а з юридично значущими обставинами - невстановленням осіб, винних у заподіянні шкоди, ненаданням лісу в користування та знаходженням такого лісу в межах території відповідного органу місцевого самоврядування.
Таким чином, відсутність дерев на балансі сільської ради не має правового значення для вирішення питання про наявність у відповідача обов`язку, передбаченого частиною другою статті 107 Лісового кодексу України.
Судом також враховується, що відповідно до статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, а така шкода підлягає компенсації в повному обсязі.
З огляду на викладене, доводи відповідача не спростовують встановлених у справі обставин: незаконна порубка дерев мала місце; шкода лісу заподіяна; особи, винні у заподіянні шкоди, не встановлені; лісові насадження знаходяться на території Михайлівської сільської територіальної громади; ліс не був наданий у користування; відповідачем не доведено наявності обставин, які б виключали застосування до нього спеціальної норми частини другої статті 107 Лісового кодексу України.
Відтак суд доходить висновку, що наведені відповідачем у відзиві заперечення щодо відсутності у нього відповідальності за заподіяну лісу шкоду є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на помилковому ототожненні правового режиму земельної ділянки з правовим режимом розташованих на ній лісових насаджень, а також на неправильному тлумаченні передбачених законом підстав відповідальності органу місцевого самоврядування за шкоду, заподіяну лісу, не наданому в користування.
За встановлених судом обставин наявні передбачені частиною другою статті 107 Лісового кодексу України правові підстави для покладення на Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки дерев.
Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Прокурор і позивач надали всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.
Доводи відповідача суд визнав хибними.
На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до положень ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача. 
Керуючись ст., ст. 123, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Першого заступника керівника Пологівської окружної прокуратури Запорізької області, м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області), м. Запоріжжя до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайлівка задовольнити повністю.
2. Стягнути з Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, (70030, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайлівка, вул. Слободчикова, буд. 17, код ЄДРПОУ 04353238) на користь держави в особі Державноі? екологічноі? інспекціі? Південного округу (Запорізька та Херсонська області), (69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 72А, код ЄДРПОУ 43877338, отримувач - ГУК у Зап. обл./ТГ с. Михаи?лівка/24062100, код отримувача 37941997, Казначеи?ство Украі?ни (ел. адм. подат.), рахунок № UA798999980333149331000008433, код бюджетноі? класифікаціі? 24062100) шкоду, завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів у сумі 233 147 (двісті тридцять три тисячі сто сорок сім гривень) грн. 46 коп. Видати наказ.
3. Стягнути з Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, (70030, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайлівка, вул. Слободчикова, буд. 17, код ЄДРПОУ 04353238) на користь Запорізькоі? обласноі? прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, 29А, код ЄДРПОУ 02909973, розрахунковии? рахунок: UA438201720343180001000000271, відкритии? в державніи? казначеи?ськіи? службі Украі?ни, м. Киі?в, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, код класифікаціі? видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені на сплату у 2026 році судового збору при здіи?сненні представництва інтересів держави, у розмірі 2 797 (дві тисячі сімсот дев`яносто сім) грн. 77 коп. Видати наказ.
Повне судове рішення складено « 10» серпня 2026 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.