ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/3496/26 пров. № А/857/38765/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача - | Шевчук С. М.
суддів - | Боршовського Т. І.
| Ільчшин Н.В.
за участю секретаря судового засідання | Вовка А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року у справі № 300/3496/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,
місце ухвалення судового рішення | м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правилами | спрощеного позовного провадження
суддя у І інстанції | Матуляк Я. П.
дата складання повного тексту рішення | не зазначена
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги (далі також – Центр), у якому просив: визнати лист відповідача про розгляд його звернення від 24.03.2026 адміністративним актом у формі рішення про припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги на підставі частини п`ятої статті 23 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та скасувати його як незаконний; зобов`язати відповідача невідкладно розглянути його заяву-скаргу від 24.03.2026 відповідно до вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» і вирішити ініційоване ним питання про заміну адвоката; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 35 000 євро.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, всупереч вимогам Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та Закону України «Про адміністративну процедуру», неналежно розглянув заяву позивача: не зареєстрував її, не повідомив про час і день розгляду, не роз`яснив прав та обов`язків, не довів до відома позивача прийнятий адміністративний акт у порядку статей 74, 75 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 позивача звільнено від сплати судового збору, відмовлено у задоволенні його клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року у справі № 300/3496/26 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до такого: суд першої інстанції порушив частини другу – четверту статті 257 КАС України, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу, у якій заявлено вимогу про відшкодування шкоди в сумі, що перевищує встановлену законом межу; суд неправильно застосував норми матеріального права, розглянувши спірні правовідносини поза межами законодавства про адміністративну процедуру; суд неправильно витлумачив Порядок організації проведення моніторингу дотримання адвокатами стандартів якості надання безоплатної вторинної правової допомоги, затверджений наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 09.04.2021 № 49 (далі – Порядок № 49), не врахувавши, що звернення отримувача допомоги є самостійною підставою для моніторингу; суд не розглянув клопотання про витребування доказів; суд не надав оцінки фактично заявленим позовним вимогам; рішення є недостатньо вмотивованим.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основних вимог, а тому її номінальний розмір сам по собі не визначає виду провадження; що розгляд скарг щодо адвокатів не охоплюється Законом України «Про адміністративну процедуру», позаяк адвокат не є найманим працівником Центру і притягається до відповідальності виключно комісіями, утвореними радами адвокатів регіонів; що Порядком № 49 не передбачено такої форми моніторингу, як роз`яснювальна робота; що звернення позивача розглянуто своєчасно та по суті; що доказів заподіяння моральної шкоди позивач не надав.
Про дату, час та місце апеляційного розгляду учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у справі доказами.
В судове засідання сторони не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про звернення громадян», а не Законом України «Про адміністративну процедуру», а відтак надана позивачу відповідь не є адміністративним актом у формі рішення.
Суд також зазначив, що єдиною вимогою, викладеною у заяві позивача від 24.03.2026, є вимога щодо проведення моніторингу, тоді як Порядок № 49 не визначає звернення отримувача безоплатної вторинної правничої допомоги як самостійну підставу для ініціювання процедури моніторингу і не передбачає такої форми моніторингу, як роз`яснювальна робота.
З огляду на це суд констатував, що відповідачем не допущено бездіяльності щодо розгляду заяви позивача, а відповідь надано своєчасно та вмотивовано. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою, в якій повідомив про неналежне виконання адвокатом Белей О.Б. своїх обов`язків з надання безоплатної вторинної правничої допомоги та просив відповідача через відділ моніторингу і супроводу надання безоплатної вторинної правничої допомоги невідкладно провести роз`яснювальну роботу з адвокатом Белей О.Б. у спосіб, визначений Порядком № 49 (а.с. 14, 15).
Крім того, у зазначеній заяві позивач порушив питання про заміну адвоката Белей О.Б. у зв`язку з її виходом із системи безоплатної правничої допомоги (а.с. 14, 15). Цю обставину позивач послідовно наводив як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, і вона відповідачем по суті не спростована.
Листом від 21.04.2026 № Д-160/017/126 відповідач надав ОСОБА_1 інформацію щодо стану надання безоплатної вторинної правничої допомоги та щодо відмови адвоката Белей О.Б. представляти його інтереси, а також вказав на неможливість проведення моніторингу з підстав відсутності такої його форми, як роз`яснювальна робота (а.с. 16, 17). Зазначена відповідь надіслана на адресу позивача рекомендованим листом, що підтверджується списком поштових відправлень (а.с. 58).
Питання про заміну адвоката за результатами розгляду заяви від 24.03.2026 окремим рішенням відповідача не вирішувалося; такого рішення матеріали справи не містять.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у неналежному розгляді його заяви, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо додержання судом першої інстанції правил про форму адміністративного судочинства.
Оскільки цей довід апеляційної скарги стосується додержання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів розглядає його першочергово.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 12 та пункту 2 частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Наведена норма сформульована імперативно і пов`язує вибір форми судочинства з формальним критерієм – розміром заявленої вимоги про відшкодування шкоди. Вона не містить застережень щодо основного чи похідного характеру такої вимоги, а так само не ставить її застосування в залежність від попередньої оцінки судом обґрунтованості вимоги про відшкодування шкоди. Тому доводи відповідача про похідний характер вимоги про стягнення моральної шкоди колегія суддів відхиляє: оцінка обґрунтованості позовної вимоги є питанням вирішення спору по суті, а не критерієм визначення форми провадження.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2026 року становить 3 328 грн. Відтак п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб дорівнює 1 664 000 грн.
Заявлена позивачем вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000 євро, що перевищує 1 664 000 грн.
З огляду на це справа підлягала розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, а суд першої інстанції, відмовивши ухвалою від 01.06.2026 у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, допустив порушення норм процесуального права.
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Наведена норма не передбачає жодних додаткових умов її застосування, зокрема не ставить скасування судового рішення в залежність від доведення скаржником того, що обрана форма провадження унеможливила встановлення обставин справи. Тому посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 640/10536/19 та від 16.02.2023 у справі № 580/4149/20 колегія суддів до уваги не бере: викладені у них висновки сформульовані щодо випадків, коли справа могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження і суд лише скористався наданим йому розсудом, тоді як у цій справі йдеться про пряму законодавчу заборону, встановлену пунктом 2 частини четвертої статті 12 та пунктом 2 частини четвертої статті 257 КАС України.
Водночас установлене процесуальне порушення зумовлює обов`язок суду апеляційної інстанції не лише скасувати оскаржуване рішення, а й ухвалити нове судове рішення, а отже вирішити спір по суті. Розгляд справи судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні за участю учасників справи усуває наслідки допущеного порушення.
Щодо законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини регулюються виключно Законом України «Про звернення громадян».
Частиною другою статті 6 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» прямо встановлено, що відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у сфері надання безоплатної правничої допомоги регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Наведена норма є спеціальною і поширює дію законодавства про адміністративну процедуру на всю сферу надання безоплатної правничої допомоги, а не лише на випадки відмови у наданні безоплатної первинної правничої допомоги, як про це зазначає відповідач із посиланням на статтю 30 цього Закону. Стаття 30 регулює порядок оскарження окремих рішень і не звужує сфери дії частини другої статті 6.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» цей Закон регулює відносини, зокрема, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ. Частина друга цієї статті містить вичерпний перелік відносин, на які дія Закону не поширюється; спірні правовідносини до цього переліку не входять.
За пунктом 2 частини першої статті 2 названого Закону адміністративним органом є, зокрема, підприємство, установа, організація, що не є органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, але наділена повноваженнями приймати адміністративні акти. Західний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги, який відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» приймає рішення про надання, припинення надання безоплатної вторинної правничої допомоги, видає доручення адвокатам та приймає рішення про їх заміну, є саме таким суб`єктом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 цього Закону адміністративний акт – це рішення індивідуальної дії, прийняте адміністративним органом, спрямоване на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків фізичної особи.
Доводи відповідача про те, що адвокат не перебуває з Центром у трудових відносинах і притягається до дисциплінарної відповідальності виключно комісіями, утвореними радами адвокатів регіонів, є правильними по суті, однак не стосуються предмета цього спору. Предметом розгляду є не притягнення адвоката до відповідальності, а вирішення адміністративним органом питання, що безпосередньо стосується обсягу права позивача на безоплатну вторинну правничу допомогу.
Щодо розгляду заяви позивача в частині питання про заміну адвоката.
Право на професійну правничу допомогу гарантоване статтею 59 Конституції України. Вирішення адміністративним органом питання про заміну адвоката, залученого до надання безоплатної вторинної правничої допомоги, безпосередньо впливає на реалізацію цього права, а тому відповідне рішення має ознаки адміністративного акта у розумінні пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 24 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» адвоката, який надає безоплатну вторинну правничу допомогу, може бути замінено за рішенням центру з надання безоплатної правничої допомоги у разі виключення адвоката з Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.
Оскільки позивач порушив перед відповідачем питання про заміну адвоката у зв`язку з її виходом із системи безоплатної правничої допомоги, така заява за своїм змістом є заявою про прийняття адміністративного акта в розумінні статті 38 Закону України «Про адміністративну процедуру», а її розгляд – адміністративним провадженням.
Це, у свою чергу, зобов`язувало відповідача розглянути заяву з додержанням процедури, встановленої зазначеним Законом, зокрема: зареєструвати заяву та розпочати адміністративне провадження (стаття 42); забезпечити право особи на участь у провадженні, роз`яснити їй права та обов`язки і надати можливість висловити свою позицію до прийняття несприятливого адміністративного акта (статті 28, 47); оформити результат розгляду відповідно до вимог статей 70, 71 – із зазначенням дати, номера, мотивувальної та резолютивної частин, а також порядку оскарження; довести адміністративний акт до відома адресата в порядку статей 74, 75.
Натомість, як установлено судом, питання про заміну адвоката за результатами розгляду заяви від 24.03.2026 окремим рішенням не вирішувалося, а позивачу надіслано лист інформаційного характеру. Розгляд заяви в частині цього питання за правилами Закону України «Про звернення громадян» замість передбаченої законом адміністративної процедури позбавив позивача процедурних гарантій, установлених Законом України «Про адміністративну процедуру», що не відповідає принципу належного врядування.
З огляду на викладене лист від 21.04.2026 № Д-160/017/126 у частині, в якій ним фактично вирішено питання, порушене позивачем щодо заміни адвоката, є адміністративним актом, прийнятим із порушенням установленої процедури та без додержання вимог до його форми і змісту, а тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню.
Належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача в цій частині з додержанням процедури, встановленої Законом України «Про адміністративну процедуру», та прийняти вмотивований адміністративний акт. Водночас колегія суддів не вирішує питання про заміну адвоката по суті, оскільки це належить до дискреційних повноважень відповідача, а суд не може підміняти адміністративний орган.
Щодо вимог, пов`язаних із проведенням моніторингу.
У цій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Пунктом 3 Порядку № 49 вичерпно визначено три форми проведення моніторингу: спостереження за роботою адвоката в суді; інтерв`ювання суб`єкта права на безоплатну вторинну правову допомогу; перевірка актів надання безоплатної вторинної правової допомоги в частині дотримання вимог стандартів якості. Такої форми моніторингу, як роз`яснювальна робота з адвокатом, зазначений Порядок не передбачає, а тому відповідач не міг провести моніторинг у спосіб, якого вимагав позивач.
Крім того, моніторинг за своєю природою є внутрішньою процедурою відомчого контролю якості надання безоплатної вторинної правничої допомоги, право ініціювання якої належить визначеним Порядком № 49 посадовим особам системи безоплатної правничої допомоги. Чинне законодавство не наділяє отримувача такої допомоги суб`єктивним правом вимагати проведення моніторингу щодо конкретного адвоката, а відтак відмова у його проведенні не порушує прав позивача.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 8 Порядку № 49 до річного плану моніторингу обов`язково включаються адвокати, які мають скарги клієнтів на якість надання безоплатної вторинної правової допомоги. Тобто звернення позивача не залишається без правових наслідків, однак ці наслідки настають у межах планового моніторингу, а не у формі окремого заходу на вимогу заявника.
За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналогічні положення закріплені у статті 1173 Цивільного кодексу України.
У постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51); суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53); при цьому на суб`єкта владних повноважень покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем (пункт 54).
Застосовуючи наведені висновки, колегія суддів виходить із того, що встановлене у цій справі порушення має суто процедурний характер: воно полягає у недодержанні відповідачем порядку розгляду заяви, а не у позбавленні позивача права на безоплатну вторинну правничу допомогу як такого. Наслідки цього порушення усуваються обраним судом способом захисту – зобов`язанням повторно розглянути заяву за належною процедурою.
Позивач не зазначив, у чому конкретно полягали заподіяні йому страждання, протягом якого періоду вони тривали та яким чином вплинули на його звичайний спосіб життя, а також не навів жодного обґрунтування визначеного ним розміру відшкодування. Заявлена сума є явно неспівмірною характеру та наслідкам установленого порушення, що дає підстави визнати її нерозумною у розумінні пункту 54 наведеної постанови Верховного Суду.
Окремо колегія суддів зазначає, що вимогу про відшкодування моральної шкоди заявлено в іноземній валюті. Водночас згідно зі статтею 99 Конституції України та статтею 192 Цивільного кодексу України грошовою одиницею України є гривня, а розрахунки за зобов`язаннями, які виконуються за рахунок коштів державного бюджету, здійснюються виключно в національній валюті. Отже, вимога про стягнення відшкодування безпосередньо в євро не відповідає наведеним положенням.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово виходив із того, що за певних обставин сам факт констатації порушення є достатньою справедливою сатисфакцією. Колегія суддів вважає, що у цій справі відновлення порушеного права позивача досягається визнанням протиправним оскаржуваного рішення та зобов`язанням відповідача повторно розглянути його заяву.
За таких обставин у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити.
Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Доводи скаржника про не розгляд судом першої інстанції клопотання про витребування доказів та про недостатню вмотивованість оскаржуваного рішення охоплюються встановленим колегією суддів порушенням норм процесуального права і додаткової оцінки не потребують, оскільки судове рішення суду першої інстанції в будь-якому разі підлягає скасуванню, а спір вирішується судом апеляційної інстанції по суті.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених вище підстав суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Підсумовуючи, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а також неправильно застосував норми матеріального права, визначивши, що спірні правовідносини регулюються виключно Законом України «Про звернення громадян».
З огляду на пункт 4 частини першої та пункт 7 частини третьої статті 317 КАС України рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 139 та частини шостої статті 139 КАС України судові витрати розподіляються за результатами вирішення спору. Оскільки ухвалою суду першої інстанції від 01.06.2026 позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, а доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2026 року у справі № 300/3496/26 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, оформлене листом від 21 квітня 2026 року № Д-160/017/126 «Про розгляд звернення ОСОБА_1 від 24.03.2026».
Зобов`язати Західний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 березня 2026 року в частині питання про заміну адвоката з додержанням процедури, встановленої Законом України «Про адміністративну процедуру», та прийняти за результатами такого розгляду вмотивований адміністративний акт.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 -відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | С. М. Шевчук
судді | | Т. І. Боршовський
| | Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 08 вересня 2026 року