Справа № 183/9732/25
№ 2/183/3170/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді - Фролової В.О., 
за участю секретаря судового засідання Лук`яненко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 327180757 від 10.02.2023 в сумі 80089,33 грн. та судових витрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 10.02.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачем був укладений кредитний договір № 327180757.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 та реєстру боржників № 239 від 11.07.2023 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до боржника, відповідача у справі. Також, 27.02.2025 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторинг27/0225-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило фактору –ТОВ «ФК «ЄАПБ», а фактор прийняв вимоги та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ «Таліон Плюс» плату та на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до Витягу з реєстру боржників № 2 від 27.02.2025 до Договору факторингу від 26.06.2024, TOB «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 327180757 від 10.02.2023, заборгованість за яким становить 80089,33 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 16999,11 грн.; заборгованості по відсоткам - 63090,22 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.
Ухвалою судді від 10.10.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач, в інтересах якого діє його представник, адвокат АО «Захист» Зачепіло З.Я., надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, з огляду на їх необґрунтованість, зазначивши про відсутність доказів перерахування відповідачу кредитних коштів за договором позики від 10.02.2023 № 327180757, а отже відсутність доказів виконання такого договору первісним кредитором. Позивачем не надано доказів набуття права вимоги за вказаним договором позики, оскілки кредитні правовідносини з відповідачем виникли значно пізніше укладання договору факторингу від 28.11.2018. Сума відсотків в розмірі 63090,22 грн. нарахована з порушенням вимог ст. 1048 ЦК України поза межами погодженого сторонами строку кредитування. 
Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначено про безпідставність заперечень відповідача, через обізнаність останнього щодо всіх умов договору позики від 10.02.2023 та укладання такого договору у відповідності до вимого Закону України «Про електронну комерцію». Що набуття права вимоги, зазначив, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх прав вимог, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду. Також, представником позивача заявлено клопотання про витребування з АТ КБ «Приват Банк» інформації, що складає банківську таємницю.
Ухвалою суду від 16.12.2026 клопотання відповідача задоволено, витребувано з 
АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що становить банківську таємницю. 
У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток та усіх процесуальних документів в особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідно до ч. 5 ст. 14 ЦПК України, у позовній заяві та відповіді на відзив не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.
Відповідач та його представник у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримавши позицію викладену у відзиві на позов.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до
ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, встановив наступне.
Так, 10.02.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачем був укладений Договір кредитної лінії № 327180757 відповідно до п.2.1. якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 17000 грн. на умовах строковості, зворотності , платності а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов зазначених в цьому договорі.
Орієнтовна дата повернення кредиту - 12.03.2023 (п.п. 2.3. 7.1 договору).
Відповідно до п. 3.2 сторони погодили, що встановлений в п. 3.1 договору строк Дисконтного періоду (30 днів) може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періодів оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.
Для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 2193 грн. (п.3.3 договору). 
Договором визначено, що транш за договором може надаватися позичальнику шляхом переказу коштів, шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника відкритий банком позичальнику, за умови, що для ініціювання переказу використані реквізити платіжної картки № 4731-21ХХ-ХХХХ-9725 (п. 5.1 Договору).
Відповідно до п. 8.1. договору, позичальник зобов`язується сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом: протягом дисконтного періоду – 2,10 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, після закінчення дисконтного періоду кредитування - 2,98 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. (п. 11.1 договору).
Кредитний договір № 327180757 від 10.02.2023 підписаний позичальником електронним підписом за допомогою електронного ідентифікатора «MNV33M9А».
На підтвердження виконання обов`язку щодо перерахування первісним кредитором коштів в сумі 17 000 грн. відповідачу надано платіжне доручення від 10.02.2023.
Також, відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» від 19.01.2026 на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_1 , на яку, 10.02.2023, здійснено переказ коштів в сумі 17000 грн., що підтверджується випискою про рух коштів (деталі операції: виплата займу :Maneyveo)
Як вбачається з розрахунку, виконаного первісним кредитором, відповідач станом на 11.07.2023 мав заборгованість в сумі 37030 грн., за вказаний період відповідачем здійснено оплату 10.03.2023 в сумі – 2047 грн, 08.04.2023 - в сумі 5104 грн., 07.05.2023 – в сумі 4277 грн., а всього на суму 11 428 грн.
Також, як вбачається зі змісту позовної заяви, 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу 
№ 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах права вимоги, а фактор зобов`язується відступити їх та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах договору.
Вказаний договір факторингу суду позивачем не надавався.
В подальшому, додатковою угодою № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 в носились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31.12.2023 включно.
Як зазначає позивач у позовній заяві, первісне відступлення прав вимоги за кредитним договором № 327180757 від 10.02.2023, відбулось від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» на підставі зазначеного вище договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, з урахуванням змін відповдіно до додаткової угоди № 26 від 31.12.2021, проте витяг з реєстру прав вимог, з якго вбачєаться про відсутплення права вимоги до ТОВ «Таліон Плюс», зокрема до відповідача за догвоором кредитної лінії № 327180757 від 10.02.2023, суду не надано.
Також, встановлено, що 27.02.2025 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» відступає фактору – ТОВ «ФК «ЄПАБ» вимоги в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ «Таліон Плюс» за плату та на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до Витягу з реєстру права вимоги № 2 від 27.02.2025 до Договору факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025, TOB «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 327180757 від 10.02.2023, заборгованість за яким становить 80089,33 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 16999,11 грн.; заборгованості по відсоткам – 63090,22 грн.
Наявність заборгованості відповідача підтверджено розрахунком заборгованості за кредитним договором № 327180757 від 10.02.2023
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України Про електронну комерцію.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України Про електронну комерцію).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20.
Судом встановлено, що для підписання договору кредитної лінії № 327180757 від 10.02.2023 відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.
Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на те, що позивач не надав жодних доказів, які б дозволяли ідентифікувати відповідача, як особу, що фактично вчинила дії з укладення договору, оскільки наведений вище договір від 10.02.2023 містить інформацію, яка ідентифікує позичальника ОСОБА_1 , зокрема, щодо її особистих персональних даних. В свою чергу, відповідачем не надано доказів щодо використання такої інформації третіми особами, тоді як наведений у зазначеному договорі кредитної лінії алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження позичальник міг отримати кредитні кошти.
Отже, суд висновує, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. 
У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Відповідачем ОСОБА_1 не подано суду жодних доказів на спростування позиції позивача щодо невиконання первісним кредитором зобов`язання про перерахування коштів на рахунок відповідача. Фактично заперечуючи отримання кредитних коштів, відповідач не подала суду жодних доказів, що такі кошти, на зазначену у договорі кредитної лінії 
№ 327180757 від 10.02.2023 платіжну картку не надходили або що ця картка їй не належить. Доводи відповідача в цій частині спростовані наданою ТА КБ «ПриватБанк» інформацією щодо відкриття банківського розрахунку, зазначеного у договорі кредитної лінії від 10.02.2023, на ім`я відповідача та випискою про рух коштів, в частині зарахування на рахунок відповідача суми кредиту. 
З огляду на викладене, суд висновує, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх. 
Надаючи оцінку наданим позивачем доказам у підтвердження обставин набуття 
ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до відповідача суд зазначає наступне.
Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступлеередача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц та від 16.10.2018 у справі №914/2567/17
відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно дост. 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1ст. 203ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст.512, ст.514 ЦК Україниу цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Згідно з частиною першоюстатті 516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно достатті 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Так, з матеріалів справи вбачається, що договір кредитної лінії № № 327180757 від 10.02.2023 був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , натомість договір факторингу №28/1118-01, за яким первісний кредитор відступив право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», був укладений 28.11.2018 року, тобто, на момент укладення ОСОБА_1 , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «ЄАПБ`на підставі договору факторингу від 14.06.2021.
Крім того, позивачем, всупереч вимог статті 81 ЦПК України, до матеріалів справи не додано реєстру боржників №239 від 11.09.2023 до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», за яким, як стверджує позивач, право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором 
№ 327180757 від 10.02.2023 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс».
Також, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, позивачем також не надано суду доказів на підтвердження оплати за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018.
Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив правовий висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Також аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2021 у справі № 911/3185/20).
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 по справі № 916/2040/20).
За таких обставин, суд висновує, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не доведено належними доказами факт набуття права вимоги відносно відповідача ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні за договором кредитної лінії № 327180757 від 10.02.2023.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.
Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274-279, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ЄДРПОУ 35625014, адреса: 01032, місто Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: 
АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено і підписано 17 вересня 2026 року.

Суддя          В.О. Фролова