ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року
м. Київ

справа № 496/4887/24
провадження № 61-5993св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Приймачуком Сергієм Івановичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Коновалова В. А., Лозко Ю. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив усунути відповідача від права на спадщину, як спадкоємця першої черги за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його та відповідача батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на три житлові будинки, розташовані в с. Великий Дальник Одеського району Оде6ської області. 
Спадкоємцями за законом є він та його рідний брат ОСОБА_2 , інших спадкоємців немає. 
Зазначав, що останніх десять років ОСОБА_3 тяжко хворів. Його син ОСОБА_2 самоусунувся від виконання обов`язку щодо утримання свого батька, який потребував стороннього догляду допомоги як особисто, так і для догляду за нерухомим майном, маючи можливість надавати таку допомогу та доглядати за ним. 
Крім того, у 2016 році батько звертався до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за результатами розгляду якого 24 травня 2017 року Біляївський районний суд Одеської області визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Після смерті батька відповідач не приймав участь у його похованні, організації похорон.
Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року у складі судді Пендюри Л.О. у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довів сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, за яких особа може бути усунена від права на спадкування за законом, зокрема не довів факт того, що спадкодавець ОСОБА_3 потребував допомоги саме від сина ОСОБА_2 , а останній, у свою чергу, умисно ухилялася від надання такої допомоги своєму батькові, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, мав можливість надавати таку допомогу, але не вчиняв необхідних дій, а також винної поведінки останнього (зокрема, відмови від надання допомоги батьку).
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Усунуто ОСОБА_2 , 1984 року народження, від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова апеляційного суду аргументована тим, що зі сторони відповідача допомога батькові не надавалась, що свідчить про ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, та в його бездіяльності, яка спрямована на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
04 травня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Приймачук С. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 910/6210/20, від 30 березня 2023 року у справі № 905/2307/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Зазначає, що відповідач надавав батьку потрібну йому допомогу за необхідності. Зазначені обставини підтвердив, зокрема свідок ОСОБА_4 , свідчення якого суд апеляційної інстанції взагалі залишив поза увагою. Інших доказів, які б підтверджували умисне ухилення відповідача від надання допомоги батьку, матеріали справи не містять. Доказів того, що до січня 2024 року ОСОБА_3 тяжко хворів та знаходився саме у безпорадному стані й потребував будь-якої сторонньої допомоги, зокрема від відповідача, матеріали справи не містять. 
Суд апеляційної інстанції, не маючи спеціальних знань у медичній сфері, дійшов помилкового висновку щодо визначення тяжкої хвороби спадкодавця лише з тих підстав, що в матеріалах справи наявна медична документація, зокрема огляди різних лікарів, здійснення лабораторних та інших досліджень, а також взявши до уваги лише покази свідка ОСОБА_5 , які в цій частині суперечать показам свідка ОСОБА_6 . Разом із тим, перебування спадкодавця певний час у медичних закладах на лікуванні, проведення оглядів та діагностики, необхідність лікування достовірно не свідчать про його безпорадний стан.
Доказів того, що відповідач мав можливість надавати допомогу і що батьку і останній за життя потребував від нього такої допомоги, у зв`язку з чим звертався з матеріальною чи фізичною допомогою саме до відповідача матеріали справи також не містять.
Належних, допустимих та достовірних доказів того, що померлий ОСОБА_3 був у безпорадному стані, мав тяжкий стан здоров`я та, відповідно, потребував допомоги саме сина ОСОБА_2 , а останній умисно ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцеві, позивач ОСОБА_1 не надав суду.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_1 - адвокат Чубаров С. В. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін як таке, що увалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі. 
Витребувано з Біляївського районного суду Одеської області цивільну справу № 496/4887/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.
Зупинено дію постанови Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Справа № 496/4887/24 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2026 року справу № 496/4887/24 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, які встановили суди попередніх інстанцій
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, до якого входять, зокрема три житлові будинки, розташовані в с. Великий Дальник Одеського району Одеської області.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
08 квітня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі яких державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 213/2024.
Згідно з консультативним висновком спеціаліста КНП «ООКЛ» ООР від 13 березня 2020 року ОСОБА_3 було встановлено діагноз: ГЕРХ. Грижа. СОД - І ст. Рефлюксезофагіт. Хр. Гастродуфеніт, не асоційований з Нр, загострення. Доліхосігма. ЖКХ. Хр. калькульозний холецистит, ремісія.
Відповідно до епікриза КНП «Біляївська багатопрофільна лікарня» БМР № 866 ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в н. в. Біляївської БПЛ із 30 січня 2024 року до 02 лютого 2024 року з клінічним діагнозом: поширений остеохондроз хребта. Вторинний непластичний процес. Нижній в`ялий перепарез. Порушення функцій тазових резервуарів. НФД 3 ст. Пахова грижа. Стан важкий. Пересувається за допомогою милиць. Виписаний без покращення стану. Рекомендована консультація онколога ООД.
У період із 29 січня 2024 року до 12 лютого 2024 року ОСОБА_3 проходив обстеження у КНП «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР, КНП «Біляївська багатопрофільна лікарня» БМР, амбулаторії ЗПСМ Одеської області Біляївського району та КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» ООР.
Відповідно до консультативного висновку спеціаліста (лікаря хірурга-онколога) відділення абдомінальної онкохірургії від 07 лютого 2024 року ОСОБА_3 було встановлено діагноз: мтс в печінку, хребет без первинного виявленого вогнища.
13 лютого 2024 року між ТОВ «Медичний Центр «Медікап» та ОСОБА_3 був укладений договір медичного обслуговування за медичною програмою «Швидка медична допомога» за строк з 14 лютого 2024 року до 13 лютого 2025 року.
Відповідно до довідки МЦ «Медікап» від 21 лютого 2024 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в МЦ «Медікап» з 13 лютого 2024 року до 21 лютого 2024 року у відділенні інтенсивної терапії з наступним діагнозом: генералізований злоякісний процес без первинного вогнища ст. ІV сТхN1М1 метастази в плевру, печінку, кісткові структури. Потребує постійної кисневої підтримки. Потребує сторонньої допомоги для годування, гігієнічних процедур, зміни положення тіла та інших життєвих потреб.
Відповідно до виписки з медичної карти № 453 та додатку до неї ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в МЦ «Інтосана» з 13 лютого 2024 року до 21 лютого 2024 року з діагнозом: генералізований злоякісний процес без первинного вогнища ст. ІV сТхN1М1 mts плевру, печінку, кісткові структури. Патологічний перелом клубової кістки праворуч. Кл. гр. ІV. Ускладнення: Залізодефіцитна анемія важкого ступеня, коригована одногрупною гемотрансфузією. Супутній діагноз: ЖКХ. Конкременти жовчного міхура. Пахова грижа справа. Виразкова хвороба шлунку. Грижа стравохідного отвору діафрагми. Атрофічний гастрит ОЗ Kimura-Takemoto. Виразка антрального відділу шлунку з перегулярним судинним та поверхневим малюнком. Геморой. Загальний стан пацієнта тяжкий. Пацієнт виписується за категоричним наполяганням родичів. До вказаної виписки додано інформовану добровільну відмову пацієнта або його законного представника від запропонованого медичного втручання/лікування від 21 лютого 2024 року, яка підписана ОСОБА_1 .
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 910/6210/20, від 30 березня 2023 року у справі № 905/2307/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Верховний Суд у постанові від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24З зробив висновок, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц наголошено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному існуванні цих обставин і доведеності їх сукупності (див. також постанову Верховного Суду у справі № 337/6000/15-ц від 21 березня 2018 року).
Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц).
Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача (див. постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 289/1965/16-ц, від 29 грудня 2025 року у справі № 195/2005/23, від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24, від 10 лютого 2026 року у справі № 462/5597/23).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що матеріали справи не містять доказів того, що до січня 2024 року ОСОБА_3 тяжко хворів, знаходився у безпорадному стані та потребував будь-якої допомоги, зокрема від відповідача. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_3 ніколи не скаржився на погане самопочуття, а звернувся до лікарні незадовго до смерті. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що ОСОБА_7 перебував у безпорадному стані півтора місяці.
Позивач не довів належними доказами того, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення його від права на спадкування.
Серед іншого, свідок ОСОБА_5 підтвердила, що відповідач теж брав певну участь у допомозі своєму батьку, зокрема завіз його до місцевої лікарні, частково оплачував ліки, разом із позивачем викликав швидку допомогу. Сам позивач у судовому засіданні не заперечував, що відповідач також приїжджав до батька в лікарню.
Участь відповідача у допомозі батьку також підтверджується копіями заяви ОСОБА_2 до БФ «Корпорація монстрів» від 21 лютого 2024 року про надання кисневого концентратора для онкохворого батька ОСОБА_3 , договору позички від 21 лютого 2024 року та акту прийому-передачі кисневого концентратора від 21 лютого 2024 року
Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що рішення суду від 24 травня 2017 року за позовом ОСОБА_3 про визнання свого сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловими приміщеннями, не свідчить про аморальну поведінку відповідача по відношенню до батька та не підтверджує факт умисного ухилення відповідача від надання допомоги батьку.
Установивши, що позивач не довів сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, за яких особа може бути усунена від права на спадкування за законом, а саме: факт того, що спадкодавець ОСОБА_3 потребував допомоги саме від відповідача, а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги своєму батьку, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, мав можливість надавати таку допомогу, але не вчиняв необхідних дій, а також винної поведінки останнього (зокрема, відмови від надання допомоги батьку), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 04 березня 2019 року в справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20, у яких визнано правильним висновок судів попередній інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування.
Апеляційний суд, зробивши висновок, що зі сторони відповідача допомога батькові не надавалась, що свідчить про ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, та в його бездіяльності, яка спрямована на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, переоцінив докази, які належним чином були оцінені судом першої інстанції, не дослідивши та не встановивши нові докази, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову та помилково скасував законне та обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції. Тому оскаржену постанову апеляційного суду належить скасувати та залишити силі рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Приймачуком Сергієм Івановичем, задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року скасувати та залишити в силі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року втрачає законну силу.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | І. А. Воробйова
| А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун