ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

01 червня 2026 року	Справа №320/4320/21 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, в якій позивач просить:
визнати протиправними та скасувати повідомлення першого заступника начальника ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області О. Пустовіта про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту №33 від 13.02.2021, а також наказ №53 від 19.02.2021 року;
зобов`язати ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року передано адміністративну справу №320/4320/21 за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для подальшого розгляду і вирішення адміністративної справи №320/4320/21 визначено суддю Мамедову Ю.Т.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Мамедової Ю.Т. від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі Закон № 2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Справа № 320/4320/21 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для подальшого розгляду і вирішення адміністративної справи №320/4320/21 визначено суддю Єфанову О.В..
Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято справу до свого провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та надано термін для надання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, зазначені в ній позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_2 є громадянином Грузії, але на момент звернення до суду відбував покарання в державній установі «Київський слідчий ізолятор» на території України. У зв`язку з розшуком компетентних органів Французької Республіки для притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з вчиненням вбивства, Позивач звернувся ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що не знав що перебуває у розшуку, при цьому не видає себе за іншу особу, раніш йому не відмовляли у визнанні біженцем його заява не є очевидно необґрунтованою, от же є всі підстави для визнання його біженцем, чи особою, що потребує додаткового захисту.
До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позовну заяву, вважає її необґрунтованою та просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що у заяві Позивач про жодні побоювання зазнати переслідувань або серйозної шкоди у разі повернення до Грузії не зазначав. Також слід зазначити, що Позивач не надав оригіналів, що посвідчують його особу, виданих країною походження – Грузією. У ході проведення співбесіди 16.02.2020 року Позивач повідомив, що проживаючи у Грузії він не мав жодних проблем з органами влади, до нього не застосовувались фізичне насилля чи тортури. Як зазначено у п. 45 «Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: «Особа, що подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань».
У відповідності до вимог ст.ст.257, 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 на момент подачі позовної заяви був ув`язнений та перебував в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» та був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. ст. 221-4 (8), 221-1, 132-71, 450-1 КК Французької Республіки.
Київською обласною прокуратурою проводиться екстрадиційна перевірка щодо Позивача, якого розшукують компетентні органи Французької Республіки для притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з вчиненням убивства, скоєного організованою групою осіб та участь у злочинному угрупованні з метою скоєння злочину, передбачених ст. 221-4 (8), 221-1, 132-71, 450-1 КК Французької Республіки, що в порівнянні з законодавством України про кримінальну відповідальність відповідає п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, 255 КК України (умисне вбивство, вчинене групою осіб, замах на умисне вбивство, створення чи участь у злочинній організації), строк покарання за які передбачають понад 1 рік позбавлення волі відповідно та є екстрадиційними злочинами. 
14.09.2020 Позивач перетнув кордон України у м. Київ аеропорт «Бориспіль», однак був затриманий працівниками Окремого пропускного пункту «Київ» ДПС України, оскільки відносно нього відбулося спрацювання бази даних «Інтерпол» зі статусом «розшук» як особи, що перебуває у міжнародному розшуку із характером завдання затримання та арешт. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було встановлено застосувати щодо Позивача запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) до вирішення Офісом Генерального прокурора питання про його видачу (екстрадицію) та фактичну передачу до Французької Республіки, строком на 40 днів. 
У зв`язку з цим, Позивач був поміщений під тимчасовий арешт у СІЗО, звідки 01.02.2021 у встановленому Законом порядку особисто звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем заява) та був або особою, яка потребує додаткового захисту (далі документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 012259).
У своїй заяві Позивач зазначив, що побоюється повертатися до Французької Республіки, оскільки проживаючи там приймав участь у акціях протесту проти підвищення цін на паливо та нелюдського, негуманного поводження поліції із напливом нелегальних мігрантів, а саме мусульман, які шукали притулку та захисту від органів влади країн Ближнього Сходу та Африки, а з 2018 р. приєднався до руху жовтих жилетів і через вищезазначені події зазнавав переслідувань з боку правоохоронних органів Французької Республіки. Варто зазначити, що у заяві Позивач про жодні побоювання зазнати переслідувань або серйозної шкоді у разі повернення до Грузії, не зазначав.
Як зазначив відповідач у відзиві, стосовно ідентифікації Позивача, то останній не надав оригіналів документів, що посвідчують його особу, виданих країною походження Грузією. При цьому, Позивач надав копію паспорта громадянина Грузії серії НОМЕР_1 на анкетні дані Позивача. Під час звернення за захистом та співбесіди Позивач повідомив, що у минулому мав громадянство Республіки Азербайджан і добровільно відмовився від нього. При цьому, жодних підтверджуючих документів про факт перебування та виходу з громадянства Республіки Азербайджану Позивач не надав. 
Відповідно до наявних матеріалів в особовій справі, зокрема, матеріалів наданих прокуратурою Київської області, які містять запит на екстрадицію компетентних органів Французької Республіки, судові матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва, Позивач є громадянином Грузії. З огляду на зазначене та ураховуючи наявні в особовій справі матеріали компетентних органів України та Французької Республіки, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ідентифіковано Позивача як громадянина Грузії з установчими даними ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Щодо побоювань повернення на територію Грузії слід зазначити таке. Під час звернення із заявою від 01.02.2021 Позивач навіть не зазначав про наявність жодних побоювань у разі повернення до країни походження. У ході проведення співбесіди 16.02.2020 Позивач повідомив, що проживаючи у Грузії він не мав жодних проблем з органами влади, до нього не застосовувались фізичне насилля чи тортури.
Відповідно до повідомлення про відмову особі в оформленні документів щодо визнання біженцем у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви. А саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо Позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено статтею 7 Закону № 3671-VI.
Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч. 6 ст. 9 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається" від 29.04.2004, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;
- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.
Проаналізувавши судом Наказ №53 від 19.02.2021 року та повідомлення про відмову №33 від 19.02.2021 року не встановлено у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або на виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження інформації щодо загрози у разі повернення до Грузії у зв`язку з конвенційними ознаками.
Із матеріалів справи слідує, що у позивача не було проблем із владою Грузії, а тому відсутні об`єктивні підстави вважати, що йому загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Надана позивачем інформація суперечить загальновідомим відомостям.
Позивач не навів жодних фактів поганого поводження, окрім загального твердження про небезпеку через загрозу переслідування в Узбекистані релігійних діячів. Ніяких конкретних фактів особистого переслідування або загрози життю, безпеці і свободі через застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання, позивач не повідомляв та не довів. Докази фізичного та психічного насильства до позивача в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Наказ №53 від 19.02.2021 року та повідомлення про відмову №33 від 19.02.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.
Керуючись ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова