ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

26 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 640/12735/22	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі – відповідач, ГУ ПФУ в м.Києві), з такими вимогами: 
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення з 01 квітня 2017 року виплати призначеної за віком пенсії ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відновити виплату призначеної за віком пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням заборгованості, що виникла з 01 квітня 2017 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено таке. 
Пенсію за віком ОСОБА_1 було призначено у віці 46 років з 17.05.2004 (пенсійне посвідчення серія НОМЕР_1 , видане Артемівським УПФУ у м. Луганськ від 17.11.2004), оскільки вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 2 категорії.
У травні 2014 року ОСОБА_1 була вимушена переїхати з міста Луганськ до Києва у зв`язку із початком воєнних дій.
24.06.2014 ОСОБА_1 видано довідку переселенця № 1563.
13.10.2014 ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку № 3009002026 та призначено продовження виплати пенсії за віком у м. Києві.
Починаючи з 26.11.2016 року ОСОБА_1 постійно проживає в Республіці Італія та перебуває в Україні декілька місяців раз на рік. Про що свідчить витяг з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», наданий Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вих. № 91-24523/0/15-21 від 07.07.2021.
Як стверджує представник позивача, у квітні 2017 року виплата пенсії була припинена, про що позивачу не було повідомлено. Пізніше, у відповідях на адвокатські запити від 30.04.2020 з`ясувалось, що виплата пенсії була припинена у зв`язку зі скасуванням протоколом засідання Комісії з питань призначення (відновлення) виплат внутрішньо переміщеним особам довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.10.2014 № 3009002026, копію якого було надано пізніше адвокату ОСОБА_2 .
У зв`язку із недостатністю документів для підготовки позову, адвокатом ОСОБА_2 було подано адвокатський запит від 30.04.2020 до ГУ ПФУ в м. Києві з проханням надати відповідь та копії необхідних документів щодо періоду, в якому виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено із зазначенням сум, що підлягали виплаті, та прохання викласти підстави такого припинення.
У відповідь на адвокатський запит ГУ ПФУ в м. Києві листом № 2600-0213-8/58365 від 12.05.2020 повідомило, що з квітня 2017 року ОСОБА_1 тимчасово призупинена виплата пенсії до з`ясування обставин щодо скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи та запропоновано надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або письмову відмову у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Жодних копій документів надано не було, а суми, що підлягали виплаті позивачу з 01.04.2017 року, не були вказані.
Представник позивача вважає дії ГУ ПФУ в м.Києві протиправними та такими, що порушують права позивача на належний соціальний захист. 
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 11.11.2022 2600-0903-7/147838, відповідно до якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з такого. 
Громадянка ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як внутрішньо переміщена особа.
Згідно даних електронного особового рахунку гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квітня 2017 року виплата пенсії була заблокована після перевірки факту перебування на території України за допомогою інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль та згідно листа Пенсійного фонду України. 
30.04.2020 представник позивача звернувся з адвокатським запитом щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , який зареєстрований в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві 08.05.2020 №16424/8.
Управління листом вих. №2600-0213-8/58305 від 12.05.2020 надано відповідь на адвокатський запит. Право внутрішньо — переміщених осіб на отримання пенсійних виплат визначається Законом України від 20.10.2014 №1706- VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб і відповідними нормативно - правовими актами Кабінету Міністрів України.
Поновлення виплати пенсії особам здійснюється у Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання перебування, затверджених постановою Кабінет Міністрів України від 08.06.2016 №365.
Вказаним Порядком визначено, що рішення про призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам приймається комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що утворюється районними, районними у м. Києві державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі – Комісія).
27.07.2018 ОСОБА_1 звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 9 (Солом`янський район) з заявою про поновлення виплати пенсії, проте відповідно до витягу з протоколу №36 від 05.09.2018 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Солом`янській районній в місті Києві державної адміністрації гр. ОСОБА_1 відмовлено в подовженні виплати пенсії відповідно до законодавства. 
30.08.2019 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України». Відповідно до абзацу 4 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 (зі змінами) під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (далі Є БДВПО) у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.
29.08.2019 ОСОБА_1 повторно звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 9 (Солом`янський район) з заявою про поновлення виплати пенсії, та відповідно до витягу з протоколу №38 від 25.09.2019 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Солом`янській районній в місті Києві державної адміністрації гр. ОСОБА_1 повторно відмовлено в подовженні виплати пенсії відповідно до законодавства.
Представник відповідача зазначає, що станом на дату розгляду справи в суді, гр. ОСОБА_1 за поновленням до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не зверталася, заборгованість за минулий період відсутня.
Судом по справі вчинено наступні процесуальні дії:
- ухвалою суду від 26.02.2025 прийнято справу до провадження; 
- ухвалою суд від 17.12.2025 витребувано від відповідача додаткові докази. 
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є пенсіонером за віком з 17.11.2004, що підтверджується відповідним пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 . 
Представник позивача звернулась до відповідача із адвокатським запитом від 30.04.2020, відповідно до якого просила відповідача надати відповідь та копії необхідних документів, а саме: з яких підстав ОСОБА_1 не здійснюється виплата пенсії за віком з моменту відмови від статусу внутрішньо переміщеної особи та скасування довідки від 24 липня 2018 року № 300920643 (0000583817) рішенням № 359 від 30.08.2019; повідомити період, в якому виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено, із зазначенням сум, що підлягали виплаті, відповідно до діючого законодавства України.
Відповідач листом від 12.05.2020 № 2600-0213-8/58305 було повідомлено про те, що інформаційний обмін з органами соціального захисту населення щодо отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб продовжується з метою отримання інформації про скасування довідок, визнання довідок недійсними, зняття внутрішньо переміщених осіб з обліку в уповноважених органах. У результаті зазначеного гр. ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії з 2017 року до з`ясування наявності підстав щодо скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи. 27.07.2018 ОСОБА_1 звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління № 9 (Солом`янський район) з заявою про поновлення виплати пенсії, проте відповідно до витягу з протоколу №36 від 05.09.2018 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Солом`янській районній в місті Києві державної адміністрації гр. ОСОБА_1 відмовлено в подовженні виплати пенсії відповідно до законодавства. 29.08.2019 ОСОБА_1 повторно звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління № 9 (Солом`янський район) із заявою про поновлення виплати пенсії, та відповідно до витягу з протоколу №38 від 25.09.2019 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Солом`янській районній в місті Києві державної адміністрації гр. ОСОБА_1 повторно відмовлено у подовженні виплати пенсії відповідно до законодавства. Статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. 
Відповідно до довідки від 01.01.2026 № 2600-0201-7/345 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Дата останнього нарахування: 01.03.2017.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсійні правовідносини регулюються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Суд констатує, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону №1058-IV, перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.
Поряд з цим, Закон №1706-VII підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлює.
Як встановлено судом, позивачу припинено нарахування та виплату пенсії саме з 01.04.2017 без прийняття органом Пенсійного фонду України рішення стосовно припинення нарахування та виплати пенсії позивачу. 
З огляду на те, що виплату пенсії позивачеві було припинено з підстави не передбаченої статтею 49 Закону №1058-IV, суд встановлює протиправність таких дій відповідача.
Зазначеного висновку суд дійшов з урахування частини другої статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 №1382-IV, якою передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Вказане відповідає положенням статті 24 Конституції України, якою встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади №8 від 13.06.2007 встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.
Верховний Суд України 06.10.2015 ухвалив постанову в справі №608/1189/14-а, якою вкотре зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.
Суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України №509 та №637, адже підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
При вирішенні даного спору в порядку частини п`ятої статті 242 КАС України судом враховано правові позиції, що викладено у рішеннях Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №263/7763/17 (провадження №К/9901/202/17), від 13.06.2018 у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження №К/9901/3256/17).
Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні від 08.07.2004 Ілашку та інші проти Молдови та Росії, ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Враховуючи, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі і рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV.
Відтак, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України, якими визначено порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, зокрема у разі не підтвердження місця фактичного проживання пенсіонера, отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також доводи щодо того, що для подальшого поновлення пенсії, позивачу необхідно звернутися до управління з відповідними документами є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги статті 49 Закону № 1058-IV.
Отже, відповідачем порушено вимоги статті 19 Конституції України. 
Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося саме внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати пенсії позивачу у період з 01.04.2017, без прийняття обґрунтованого рішення про припинення виплати пенсії, тому правильним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, є: визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.04.2017, а також зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.04.2017 на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з виплатою заборгованості, що утворилась з 01.04.2017. 
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.
Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору. 
Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 80, 90, 120, 139, 242-246, 255-258, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (місто Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, будинок 16) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.04.2017.
Зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.04.2017 на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з виплатою заборгованості, що утворилась з 01.04.2017. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя 	Є.О. Кисельова