Справа № 522/5472/26-Е Провадження № 2/522/6863/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Гудзюк Ю.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 03 квітня 2026 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Товариства з обмеженої відповідальністю «БІІР Україна» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, у якій позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженої відповідальністю «БІІР Україна» грошові кошти у розмірі 240 837,04 гривень за розрахунковий період з липня 2020 року по лютий 2026 року включно.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Абухіну Р.Д.
Справа отримана головуючим 13 квітня 2026, зважаючи на фактичне перебування судді на підготовці суддів, яке проводилось Одеським регіональним відділенням Національної школи суддів з 06.04.2026 по 10.04.2026 включно.
Ухвалою суду від 13 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 
29 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БІІР Україна» надійшов відзив, у якому відповідач посилається на пропуск тримісячного строку звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП, безпідставність включення заробітної плати за червень 2020 року до бази нарахування, а також зазначив, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, посилаючись на ст. 10 ЗУ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.
Також, до відзиву, представником відповідача подано клопотання про закриття провадження по справі, в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, за період з 06 червня 2022 року по 16 грудня 2024 року включно. Представник відповідача, у клопотанні посилався на те, що Приморським районним судом м. Одеси розглядалась цивільна справа № 947/26680/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Біір Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати, в якій рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2024 року у справі № 947/26680/23 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь компенсації за втрату частини заробітної плати за період з 06.06.2022 року по день ухвалення судового рішення (тобто по 16.12.2024 року).
Вважає, що заявлений позивачем розрахунковий період поглинає, зокрема, період з 06.06.2022 року по 16.12.2024 року. У частині вимог за період з 06.06.2022 року по 16.12.2024 року, наявна повна тотожність учасників справи та предмету і підстав позову. Також, вважає, що позивач у новому позові штучно об`єднав уже вирішений період із іншими періодами (з 17.12.2024 року по лютий 2026 року), не спростовує факту наявності судового рішення щодо періоду з 06.06.2022 року по 16.12.2024 року, яке набуло законної сили.
Ухвалою суду від 22 травня 2026 у задоволені клопотання про закриття провадження в частині вимог у справі відмовлено.
18 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від позивача надійшли письмові додаткові пояснення щодо відзиву на позовну заяву, в яких просить відхилити доводи відповідача про форс-мажорні обставини та про пропуск строку звернення до суду.
27 травня 2026 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні, 28 травня 2026 року представник відповідача – адвокат Сердюков Б.Л. зазначив, що пояснення викладені у відзиві, позовні вимоги сторона відповідача не визнає в повному обсязі, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.
Позивач в судове засідання не з`явився.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у справі № 947/26680/23 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2024 року в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (ЄДРПОУ 38819672) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за квітень – червень 2020 року у розмірі 253 339,15 гривень та компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 50,94 грн.
Також, вказаною постановою встановлено суми заборгованості по місяцям, що підлягають виплаті після оподаткування.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів -представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але нерідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та непізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 
У відповідності до ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 233 КЗпП зазначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Положенням статті 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Статтею 3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. 
Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.
Під час розгляду справи ТОВ «БІІР Україна» не надало доказів на підтвердження виконання постанови Одеського апеляційного суду 10 березня 2026 року у справі № 947/26680/23.
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Позивач у позовній заяві наводить розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати невиплаченої у квітні – червні 2020 року, за період з липня 2020 року по лютий 2026 року. Загальний розмір заявленої до стягнення компенсації згідно наданого позивачем розрахунку складає 240 837,04 гривень.
Суд звертає увагу, що у Постанові Одеського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у справі № 947/26680/23 колегія суддів дійшла висновку, про те, що, зважаючи на визначення судом першої інстанції періоду нарахування компенсації втрати частини заробітної платні (травень-червень 2020 року) та ураховуючи зміст на положень ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", згідно з якими компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Отже нарахування вказаних сум за не повний місяць, не підлягає нарахуванню сума компенсації нарахованого, проте не виплаченого доходу за червень 2020 року, оскільки позивач не був оформлений на роботі у відповідача 4 дні з 05.06.2020 по 09.06.2020.
Відповідно до формули розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати, передбаченої Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, із застосуванням індексів споживчих цін (ІСЦ), опублікованих Державною службою статистики України, розрахунок компенсації має здійснюватися наступним чином:
за квітень 2020 року - сума заборгованості – 114 026,07 грн, за травень 2020 року - сума заборгованості 36 020,51 грн, що разом становить – 150 046,58 грн. 
- період затримки виплати – з липня 2020 року по лютий 2026 року;
- добуток щомісячних індексів споживчих цін за період прострочення: 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,80% ? 99,80% ? 99,80% ? 100,30% ? 100,90% ? 100,40% ? 100,20% ? 100,70% ? 101,00%;
- сукупний індекс інфляції за період прострочення: 185,22%;
- приріст ІСЦ: 85,22 % (185,22 % – 100 %);
- сума компенсації: 127 869,69 гривень (150 046,58 *85,22/100).
Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та вважає, що підлягає звільненню від відповідальності у період дії воєнного стану оскільки, з 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан в Україні Указом Президента України №64/2022, що призвело до порушення нормальної господарської діяльності. Заборгованість за лютий 2022 року, на думку відповідача, виникла через обставини непереборної сили, що унеможливила своєчасне виконання зобов`язань перед працівниками. 
Суд відхиляє зазначені доводи з огляду на таке.
Згідно частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення строків оплати праці, якщо це сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.
Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Дане легальне визначення обставин непереборної сили знайшло своє закріплення в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні».
Верховний суд завдяки своїй багаторічній практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21).
Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.
Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 зі справи № 912/3323/20, на яку посилається скаржник, міститься загальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Одне лише передбачене законом віднесення обставин (карантину) до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору.
У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. 
У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.
У постанові ВС від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22 вказано, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин. У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Матеріали справи № 908/1620/22 не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану. Оприлюднення листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, так і наявність сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини не є безумовною підставою для звільнення від виконання договірних зобов`язань, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20. Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні.
До відзиву відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував зв`язок між невиконанням зобов`язання по сплаті заробітної плати та запровадженням воєнного стану, зокрема, зупинення діяльності товариства, пошкодження майна товариства, відсутність у товариства прибутку у зв`язку із запровадженням воєнного стану.
Суд також зауважує, що заборгованість по сплаті заробітної плати у ТОВ «БІІР Україна» сформувалась у період, що суттєво передував запровадженню воєнного стану.
Тому, суд вважає, що підстави для застосування в даному конкретному випадку частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - відсутні.
Відповідач у відзиві просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача та на підставі цього просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
На думку суду, вказана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Такий правовий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 22.01.2025 року у справі № 757/5467/21.
Порушення строку виплати заробітної плати було встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у справі № 947/26680/23, а тому, саме з цього моменту повинен був відраховуватися строк на звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП.
Проте, частину першу статті 233 КЗпП визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025.
За викладених обставин, матеріали справи не містять, а судом не встановлено підстав для висновку про те, що позивач звернувся до суду з порушенням визначеного законом строку.
Відповідно до п.4 Постанови КМУ №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що у ТОВ «БІІР Україна» відсутній дохід, або його рівень є таким, що нарахована судом сума компенсації є надмірною порівняно з таким доходом.
Тому, враховуючи ту обставину, що у ТОВ ««БІІР Україна» наявна заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 947/26680/23, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 належить право на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, суд, враховуючи наведений у рішенні розрахунок доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ТОВ ««БІІР Україна» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 127 869,69 гривень.
У контексті оцінки доводів позовної заяви, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наявні факти, інші доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доведені факти порушення переважують наведені аргументи.
Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позов подано в електронному вигляді, розмір судового збору, який мав бути сплачений становить 1 926,70 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 1 022,69 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позовні вимоги задоволені на 53,09 відсотки.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (ЄДРПОУ: 38819672) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за розрахунковий період з липня 2020 року по лютий 2026 року у розмірі 127 869 (сто двадцять сім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 69 (шістдесят дев`ять) копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна» (ЄДРПОУ: 38819672) на користь держави судовий збір в розмірі 1 022 (одну тисячу двадцять дві гривні) 86 (вісімдесят шість) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду виготовлений 03 червня 2026 року.

Суддя           Р.Д. Абухін
02.06.26