П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/12490/25	

перша інстанція: суддя Бульба Н.О.,
повний текст судового рішення
складено 20.02.2026, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої-судді – Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; визнання протиправними та скасування наказів від 22.10.2025 № 3058, від 24.10.2025 № 3097, від 06.11.2025 № 1166 о/с,-

ВИКЛАД ОБСТАВИН :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, яка полягає у не виданні наказу по особовому складу про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію (за власним бажанням) ОСОБА_1 на підставі його рапорту від 07 липня 2025 року;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області видати наказ по особовому складу про звільнення зі служби в поліції з 06 жовтня 2025 року відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) ОСОБА_1 на підставі його рапорту від 07 липня 2025 року, зазначивши стаж служби в поліції, вислуги років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 24 жовтня 2025 №3097 про застосування до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 22 жовтня 2025 №3058 про застосування до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді зауваження;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 06 листопада 2025 року № 1166о/с про звільнення зі служби з поліції інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07 липня 2025 року звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області з власноруч складеним в довільній формі письмовим рапортом з проханням звільнити його зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 07 липня 2025 року. Зазначив в рапорті такі причини, як сімейні обставини та бажання змінити роботу на іншій службі. Відповідач узгодив дату його звільнення з поліції 06 жовтня 2025 року. 07 жовтня 2025 року позивач звернувся з письмовим рапортом, в якому підтвердив своє бажання звільнитись з поліції за власним бажанням та повідомив, що знаходиться на лікарняному до 08 жовтня 2025 року. Проте за результатами проведеного службового розслідування щодо можливого порушення ним службової дисципліни прийнято наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнено зі служби відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, відповідач, не звільнивши позивача з 06.10.2026, діяв в межах чинного законодавства. Вказує про доведеність вчинення дисциплінарного проступку у вигляді прогулу, що і стало підставою для винесення наказу про звільнення.
Суд першої інстанції вказав, що жодних доказів на підтвердження того, що службове розслідування було проведено з порушенням встановлених чинним законодавством вимог позивачем суду не надано.
Щодо наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 22.10.2025, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам чинного законодавства.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що Закон «Про Національну поліцію України», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, який затверджено наказом МВС України 23.11.2016 № 1235 не передбачають обов`язку поліцейського додатково погоджувати рапорт про звільнення з поліції за власним бажанням з безпосереднім керівником, процедури та форми такого погодження .
Апелянт звертає увагу, що ним було дотримано встановлену в Національній поліції України процедуру звільнення за власним бажанням, подавши власноруч складений в довільній формі рапорт, отримавши повідомлення уповноваженої особи роботодавця щодо відмови у погодженні дати звільнення 07 липня 20205 та встановлення дати 06 жовтня 2025 року, продовжував виконувати свої службові обов`язки, не відкликаючи поданий ним рапорт.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 та 24.03.2026 відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області.
07.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області із письмовим рапортом щодо звільнення його зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію (за власним бажанням) з 07 липня 2025 року. Причиною звільнення зазначив сімейні обставини та бажання проходити службу в іншому місці.
Листом від 11.07.2026 відповідач відмовив в погодженні його рапорту раніше 3-х місячного терміну і визначив дату його звільнення не раніше ніж 06 жовтня 2025 року, шляхом подання на розгляд керівництва ГУНП рапорту, попередньо погодженого з керівником батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП.
07.10.2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області із письмовим рапортом щодо звільнення його зі служби в поліції на підставі попереднього рапорту у зв`язку із спливом 3 місячного терміну. Також повідомив, що після 09.10.2025 на службі не з`явиться.
15.10.2025 до керівника ГУНП в Миколаївській області надійшла доповідна записка т.в.о. командира БПОП (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області щодо порушень службової дисципліни ОСОБА_1 , у якій зазначено, що починаючи з 09.10.2025 старший лейтенант поліції ОСОБА_1 не виходить на службу та відсутній на робочому місці (місто Миколаїв, вулиця Лагерне поле, 5). Про факти відсутності на службі без поважних причин старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 складено відповідні акти.
Наказом ГУНП від 16.10.2025 № 3000 призначено службове розслідування за фактом відсутності на службі ОСОБА_1 .
За результатами проведеного службового розслідування встановлено вчинення позивачем дисциплінарного проступку, про що складено Висновок від 22.10.2025.
Наказом ГУНП в Миколаївській області від 22.10.2025 № 3058 “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремого поліцейського БПОП (стрілецький) ГУНП Миколаївській області” за вчинення дисциплінарного проступку застосовано до інспектора взводу № 1 роти № 1 БПОП (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді зауваження (за не проходження тестування у визначений час).
Наказом ГУНП в Миколаївській області від 24.10.2025 № 3097 “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремого поліцейського БПОП (стрілецький) ГУНП Миколаївській області” за вчинення дисциплінарного проступку застосовано до інспектора взводу № 1 роти № 1 БПОП (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Згідно наказу ГУНП в Миколаївській області від 06.11.2025 №1166 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 відповідно до п.6 ч. 1 ст. 77 ЗУ “Про Національну поліцію” звільнено зі служби в поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.
Отже, наявність протиправної бездіяльності щодо не звільнення позивача зі служби в поліції та правомірність винесення спірних наказів, є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIІI поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
За змістом пункту 7 частини першою статті 77 Закону №580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону №580-VIІI днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно зі статтею 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.
Згідно з пунктом 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
За змістом пункту 8 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII із дотриманням певної процедури. Законодавством встановлено можливість реалізації у двох формах:
1 – звільнення з дати визначеною поліцейським та узгодженою керівництвом;
2 - через три місяці, що передували рапорту.
Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.
З аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.
Варто зауважити, що ст. 43 Конституція України визначає: «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення», з іншої сторони, в цій самій статті Конституції України, передбачено «Використання примусової праці забороняється».
Конвенція про примусову чи обов`язкову працю №29, яка ратифікована Україною, охороняє одну з основоположних цінностей демократичного суспільства - Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Статтею 2 Конвенції про примусову чи обов`язкову працю №29 у розумінні цієї Конвенції термін примусова чи обов`язкова праця означає будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг.
Проте термін примусова чи обов`язкова праця в розумінні цієї Конвенції не включає в себе:
а) будь-яку роботу чи службу, що її вимагають на підставі законів про обов`язкову військову службу і застосовують для робіт суто воєнного характеру;
b) будь-яку роботу чи службу, що є частиною звичайних громадянських обов`язків громадян повністю самоврядної країни; 
с) будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи внаслідок вироку, винесеного рішенням судового органу, при умові, що ця робота чи служба виконуватиметься під наглядом і контролем державних властей і що зазначена особа не буде віддана або передана в розпорядження приватних осіб, компаній чи товариств;
d) будь-яку роботу чи службу, що її вимагають в умовах надзвичайних обставин, тобто у випадках війни або лиха, або загрози лиха, як-от пожежі, повені, голод, землетрус, сильні епідемії чи епізоотії, навали шкідливих тварин, комах чи паразитів рослин і взагалі обставини, що ставлять під загрозу або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови всього або частини населення;
е) дрібні роботи общинного характеру, тобто роботи, що виконуються для прямої користі колективу членами даного колективу і які тому можуть вважатися звичайними громадянськими обов`язками членів колективу при умові, що саме населення або його безпосередні представники мають право висловити свою думку про доцільність цих робіт. 
Поняття «примусова чи обов`язкова праця» спрямоване на захист від випадків серйозної експлуатації, незалежно від того, чи пов`язані вони в конкретних обставинах справи з конкретним контекстом торгівлі людьми («Золетіч та інші проти Азербайджану» (Zoletic and Others v. Azerbaijan), 2021, § 148). Будь-яка така поведінка може мати елементи, що кваліфікують її як «рабство» або «підневільний стан» за статтею 4, або може порушувати питання за іншим положенням Конвенції («С.М. проти Хорватії» (S.M. v. Croatia) [ВП], 2020, §§ 300 і 303).
З точки зору цієї Конвенції, «примусова чи обов`язкова праця» означає «будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг».
Таким чином, у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин
Відтак, апеляційний суд, в першу чергу повинен з`ясувати: чи дійсно існував рапорт поліцейського про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням; чи існували поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов`язків поліцейським; чи було волевиявлення поліцейського на звільнення за цією підставою саме в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв поліцейський про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції про звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що у ній позивач наполягає на незаконності його звільнення з підстав застосування дисциплінарного стягнення з огляду на те, що ним був поданий рапорт на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідач листом від 11.07.2026 року на рапорт позивача не погодив дату звільнення раніше трьох місяців, а визначив дату звільнення позивача не раніше ніж 06 жовтня 2025 року (а.с.11).
Слід зазначити, що до винесення відповідачем спірного наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивач 07 липня 2025 року звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області з власноруч складеним в довільній формі письмовим рапортом з проханням звільнити його зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 07 липня 2025 року (а.с.10). Зазначив в рапорті такі причини, як сімейні обставини та бажання змінити роботу на іншій службі. Відповідач узгодив дату його звільнення з поліції 06 жовтня 2025 року. 
07 жовтня 2025 року позивач знову звернувся з письмовим рапортом, в якому підтвердив своє бажання звільнитись з поліції за власним бажанням та повідомив, що знаходиться на лікарняному до 08 жовтня 2025 року (а.с.12-13). Рапорт направлений поштовим зв`язком Укрпошта та отриманий відповідачем 13.10.2025 року.
Вказаний рапорт від 07 жовтня 2025 року не був розглянутий відповідно до вищевказаних норм закону, відповідач не надав йому відповідь, про результати розгляду рапорту позивача письмово не повідомляв.
Аналіз вказаних обставин свідчить, що позивачем дотримана процедура звільнення з органів Національної поліції, натомість, після спливу трьох місяців, за відсутності відкликання рапорту про звільнення, а навпаки, подання позивачем повторного рапорту про звільнення, відповідач не вжив дій щодо реалізації рапортів позивача про звільнення від 07 липня 2025 року та від 07 жовтня 2025 року.
З урахуванням вказаного, встановлених обставини і наведених вище норм закону, колегія суддів дійшла висновку про протиправну бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області щодо не звільнення позивача зі служби в поліції, оскільки нормами чинного законодавство визначено право позивача бути звільненим зі служби за поданим позивачем рапортом.
Враховуючи обставини справи та наведені норми законодавства, єдиною можливою відповіддю відповідача на поданий рапорт від 07 жовтня 2025 року, є його задоволення, оскільки відповідачем раніше вже було попередньо узгоджено та визначено дату звільнення позивача не раніше ніж 06 жовтня 2025 року.
Саме такі дії відповідача відповідали б положенню ч.2 ст.2 КАС України, оскільки позивач вжив усіх необхідних та можливих заходів щодо його звільнення з органів поліції (подання рапорту від 07 липня 2025 року, відпрацювання три місяці та подання рапорту від 07 жовтня 2025 року).
У випадку цієї справи, відповідач мав реалізувати, поданий позивачем рапорт від 07 липня 2025 року, шляхом винесення наказу про звільнення позивача з 08 жовтня 2025 року.
Підсумовуючи вищезазначене, а також з огляду на заборону примусової праці, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що відсутність на рапортах позивача від 07.07.2025 та від 07.10.2025 погодження керівника щодо звільнення, виключає протиправність відповідача. Також помилковим є висновок суду першої інстанції, що відсутність на рапортах погодження керівника про звільнення ставить в залежність від відповідності рапортів вимогам чинного законодавства. Колегія суддів наголошує, що у разі не погодження керівником звільнення раніше тримісячного строку, свідчить про те, що рапорт про звільнення має бути реалізований після спливу такого строку.
Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така, на думку суду, повинна фокусуватися насамперед на такому: чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України; чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення; чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення; чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
Під час службового розслідування було встановлено, що позивачем не дотримано своїх службових повноважень щодо відсутності на службі в поліції ОСОБА_1 починаючи з 09.10.2025.
Таким чином, враховуючи, що позивач мав бути звільнений зі служби в поліції з 08.10.2025, колегія суддів дійшла висновку щодо безпідставності проведення службового розслідування та прийняття спірних наказів від 22.10.2025 № 3058 “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремого поліцейського БПОП (стрілецький) ГУНП Миколаївській області” за вчинення дисциплінарного проступку застосовано до інспектора взводу № 1 роти № 1 БПОП (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді зауваження (за не проходження тестування у визначений час) та від 24.10.2025 № 3097 “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремого поліцейського БПОП (стрілецький) ГУНП Миколаївській області” за вчинення дисциплінарного проступку застосовано до інспектора взводу № 1 роти № 1 БПОП (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта стосовно безпідставності прийняття відповідачем оскаржуваних наказів, не прийнявши при цьому, жодного рішення щодо його звільнення відповідно до поданих 07.07.2025 та 07.10.2025 рапортів про звільнення зі служби за власним бажанням.
Колегія суддів повторює, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського. При цьому, акцент слід звернути на відмінність служби в поліції від проходження військової служби під час воєнного стану, оскільки при проходженні воєнної служби під час воєнного стану, особі може бути відмолено у звільненні зі служби, при цьому таке відмова не буде кваліфікована як порушення Конвенції про примусову чи обов`язкову працю №29. Натомість відмова у звільненні зі служби в поліції не передбачена жодною нормою закону.
Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 Кодексу законів про працю України), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
В аспекті вказаних висновків Верховного Суду слід вказати на те, що позивач повідомив про намір звільнитись за власним бажанням у рапорті від 07 липня 2025 року, підтвердивши свою незмінну позицію і другим рапортом від 07 жовтня 2025 року.
У матеріалах справи наявна інформаційна довідка з електронної системи охорони здоров`я про тимчасову непрацездатність позивача з 26 вересня 2025 року по 03 жовтня 2025 року та з 03 жовтня 2025 року по 08 жовтня 2025 року (а.с.14-15). Отже, відповідач зобов`язаний був звільнити позивача у перший робочий день, 09 жовтня 2025 року, а не як зазначає у позові позивача з 06 жовтня 2025 року. 
Тобто, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо незвільнення позивача зі служби в поліції з 09 жовтня 2025 року. При цьому, належним способом відновлення порушеного права є зобов`язання видати наказ по особовому складу про звільнення позивача зі служби в поліції з 09 жовтня 2025 року, з огляду на тимчасову непрацездатність позивача до 08 жовтня 2025 року.
Згідно частини 3 - 5 Закону України "Пронаціональну поліцію України" рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 № 1235, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 р. за № 1668/29798 (надалі Порядок №1235), який розроблено відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими.
У пункті 10 розділу ІІІ. Порядок підготовки та видання наказів по особовому складу Порядку №1235 визначено, що у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати.
Крім того, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року.
Тобто, форма та структура наказу про звільнення особи зі служби в поліції врегульована законодавством, а тому відсутні підстави втручатись у дискреційній повноваження відповідача щодо вказівки на зміст наказу про звільнення. При цьому, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять інформації про наявність/відсутність чи то обрахунок вислуги років позивача, наявність права на отримання грошової допомоги при звільненні не є предметом ції справи. Жодних заперечень по вказаних питаннях з боку відповідача не заявлені, а тому відсутні об`єктивні підстави вважати, що відповідачем будуть порушені права позивача щодо викладення наказу про звільнення без дотримання Порядку №1235.
У зв`язку з чим, у задоволенні вимоги про зобов`язаня відповідача у наказі про звільнення зазначити стаж служби в поліції, вислугу років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), про необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати слід відмовити, з огляду на передбасність.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що в аспекті цієї ситуації, матеріали справи не підтверджують обставини вчинення позивачем порушення службової дисципліни, після того, як відповідач був зобов`язаний його звільнити. Тобто, усі накази щодо проходження позивачем служби в поліції після 09 жовтня 2025 року знаходяться поза межами правового поля.
Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до вимог частини 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом апеляційної інстанції враховані приписи п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1-2 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку із вищезазначеним, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Підстав для перерозподілу судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 311, 308, 315, 317, 321, 322, України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року в справі № 400/12490/25 скасувати та ухвалити у справі нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Захисників Миколаєва, 5, м. Миколаїв, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 54005, код ЄДРПОУ 40108735) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 22 жовтня 2025 №3058 про застосування до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді зауваження.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 24 жовтня 2025 №3097 про застосування до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 06 листопада 2025 року № 1166о/с про звільнення зі служби з поліції інспектора взводу №1 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Миколаївській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо не видання наказу про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію (за власним бажанням) ОСОБА_1 на підставі його рапорту від 07 липня 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області видати наказ по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з 09 жовтня 2025 року відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуюча-суддя Г.П. Казанчук

Суддя Ю.М. Градовський

Суддя О.В. Єщенко