ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 564/2604/25
провадження № 61-15012св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротуна В. М., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: ОСОБА_2 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кухарчук Анною Юріївною, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 липня 2025 року в складі судді Грипіч Л. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 08 серпня 2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, в березні 2022 року вона разом із родиною була змушена залишити своє постійне місце проживання в селі Роздолівка Бахмутського району Донецької області та переїхати в село Базальтове Рівненської області за місцем проживання матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
У серпні 2023 року подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якому на теперішній час вона проживає разом із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Починаючи з серпня 2023 року, її чоловік ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, яке полягає у психологічному, фізичному та економічному впливах. Упродовж зими 2023 - 2024 року ОСОБА_2 неодноразово здійснював фізичне насильство відносно неї. На її мобільний телефон надходять постійні погрози з боку останнього, що містять нецензурну лайку на її адресу; погрози спричинення їй смерті через повішення, тощо. Такі погрози тримають її у постійній напрузі.
Фізичне та психологічне насильство здійснюється в присутності малолітньої дитини ОСОБА_4 .
З приводу вчинення домашнього насильства вона неодноразово викликала працівників поліції, в результаті чого 16 травня 2025 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №12025186150000106 про спричинення тілесних ушкоджень її чоловіком ОСОБА_2 , правова кваліфікація - частина перша статті 125 КК України. Інші її звернення ще не розглянуті і рішення щодо них станом на час звернення з цією заявою не прийнято.
Посилаючись на наведене, просила заяву задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 липня 2025 року заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 , на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь який-спосіб спілкуватися з нею;
заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
У частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , відмовлено. 
Частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заявником обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, строк дії якого становить шість місяців. Суд, зокрема виходив із принципу пропорційності, оцінивши ризики продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, який неодноразово вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_1 та її вплив на заявницю, яке виявилося у неодноразових, упродовж тривалого часу словесних образах, погрозах, приниженні, залякуванні та переслідуванні останньої, тому з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої вважав за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 липня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кухарчук А. Ю. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 23 квітня 2020 року у справі № 712/468/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні заяви.
Суди не врахували, що заявницею не наведено достатньо доказів на підтвердження вчинення відносно неї насильства, не визначено ризики продовження такого насильства, все зводилося до емоційних пояснень, між сторонами існує конфлікт з питання розподілу спільного майна подружжя.
Крім того, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності заінтересованої особи, для якого ця справа має виняткове значення. Суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у справі, оскільки він перебуває на службі у ЗСУ.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_1 - адвокат Середа О. В. подала відзив до Верховного Суду, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Костопільського районного суду Рівненської області цивільну справу № 564/2604/25 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 .
Матеріали справи № 564/2604/25 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що з 08 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 14 липня 2025 року.
ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу конфліктів з її чоловіком та насильства з боку останнього .
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 травня 2025 року були внесені відомості за № 12025186150000106 на підставі заяви ОСОБА_1 про спричинення їй тілесних ушкоджень її чоловіком ОСОБА_2 , правова кваліфікація - частина перша статті 125 КК України.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 23 квітня 2020 року у справі № 712/468/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18(провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_2 застосовує відносно заявниці психологічне та фізичне насильство.
На підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 надала й суди дослідили копії заяв звернення до правоохоронних органів щодо вчинення домашнього насильства чоловіком щодо неї, які на день звернення до суду не розглянуті і рішення щодо них не прийнято.
Крім того, надала відео файли на флеш-носії та відтворених голосових повідомлень, які були надіслані заявниці ОСОБА_2 , що містять погрози, нецензурну лексику, агресію та образливу критику.
16 травня 2025 року до ЄРДР внесені відомості за №12025186150000106 за заявою ОСОБА_1 про спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , правова кваліфікація - частина перша статті 125 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заявниця довела наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців та встановлення заходів тимчасового обмеження певних прав останнього.
Верховний Суд також погоджується з висновками судів, що заявниця, звернувшись до суду, мала на меті вжити заходів попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства з боку ОСОБА_2 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також шкоди для постраждалої особи, а тому видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки заявниці.
Верховний Суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Колегія суддів погоджується з висновками судів, які правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Доводи касаційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності заінтересованої особи та безпідставно не зупинив провадження на час перебування заявника на службі у ЗСУ, колегія суддів відхиляє.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та при ухваленні Костопільським районним судом Рівненської області від 25 липня 2025 року приймала участь та була присутня у судових засіданнях представник ОСОБА_2 - адвокат Павленко І. О.
Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (стаття 58 ЦПК України). Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Крім того, ОСОБА_2 не надав відповідних доказів, що підтверджують наявність передбачених у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України підстав для зупинення провадження у справі.
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кухарчук Анною Юріївною, залишити без задоволення.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун