ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року
м. Київ
справа № 175/17998/24
провадження № 51-2777 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12024053390000388 від 09 листопада 2024 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 08 листопада 2024 року приблизно о 19:40, перебуваючи на території міського кладовища на вул. Дружби в м. Краматорську Донецької області, біля однієї з могил знайшов згорток, перемотаний ізольованою стрічкою синього кольору та, розуміючи, що всередині міститься психотропна речовина PVP, поклав його до лівої кишені своєї куртки, тим самим незаконно придбав та почав зберігати при собі зазначену психотропну речовину для особистого вживання без мети збуту. Після цього приблизно о 19:50, коли ОСОБА_6 виходив з території міського кладовища, він був зупинений співробітниками поліції для перевірки документів, в ході якої він повідомив, що в лівій кишені вдягнутої на ньому куртки зберігає психотропну речовину для власного вживання без мети збуту.
Того ж дня в період з 20:31 до 20:44 у ході огляду місця події працівники поліції в ОСОБА_6 виявили та вилучили зіппакет, у якому була кристалічна речовина, що містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, а саме PVP, масою 0,5886 г.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково: скасовано вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалено новий вирок, яким призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ст. 75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- повною мірою не взяв до уваги доводів сторони обвинувачення щодо м`якості призначеного покарання;
- не зважив на суспільну небезпечність скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, зокрема те, що розвиток наркоманії має згубний вплив на суспільство, при цьому психотропна речовина PVP викликає стійку фізичну і психічну залежність, погіршення стану здоров`я та особистісну деградацію;
- посилаючись на дані про особу обвинуваченого, не звернув уваги на те, що застосування положень ст. 75 КК України, яка є самостійним інститутом, вимагає окремого належного обґрунтування з огляду на визначені цією нормою підстави;
- ухвалюючи новий вирок, не мотивував, яким саме чином наведені в оскаржуваному судовому рішенні дані про особу обвинуваченого, що, на думку прокурора, лише характеризують ОСОБА_6 у загальносоціальному плані, свідчать про можливість застосування положень ст. 75 КК України;
- не урахував того, що обвинувачений раніше судимий за ч. 2 ст. 307 КК України і був звільнений на підставі ст. 81 КК України (невідбутий строк 2 роки 24 дні), однак належних висновків для себе не зробив та, перебуваючи на волі, через рік знову почав скоювати кримінальні правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, а також, перебуваючи під наглядом КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ», продовжив вживати наркотичні засоби, що, на думку прокурора, свідчить про небажання вилікуватися і виправитися.
З огляду на викладене прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції не перевірив усіх доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення та не навів переконливих обґрунтувань щодо її часткового задоволення. При цьому прокурор уважає, що виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише за умови призначення йому реального покарання у виді обмеження волі.
На зазначену касаційну скаргу прокурора заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 та просив її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і наведені в касаційній скарзі прокурора доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність наведених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому в касаційному порядку неперевіряються.
Щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 через м`якість
Зі ст. 50 КК України вбачається, що покарання є заходом примусу і застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 цієї статті). Водночас покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 цієї статті).
Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 цієї статті). При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 цієї статті).
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, визначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, урахував: 
- характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, кількість епізодів кримінально протиправної діяльності (зокрема, один епізод незаконного придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту), відношення обвинуваченого до скоєного, а також конкретні обставини кримінального правопорушення та його наслідки;
- дані про особу обвинуваченого, який на обліку в лікаря-нарколога не значиться, проте перебуває під наглядом у КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ», офіційно не працює, не має утриманців, неодружений, має місце реєстрації та постійне місце проживання, раніше судимий, на обліку у відділі пробації не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує обвинуваченому покарання, судом визнано щире каяття. Обставин, які його обтяжують місцевим судомне встановлено.
Разом із цим судом розглянуто питання про призначення обвинуваченому інших покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, за наслідком чого суд виснував, що матеріали кримінального провадження не містять даних про можливість виконання ОСОБА_6 покарань у виді штрафу або виправних робіт, адже він не має постійного місця роботи.
За таких обставин та з огляду на зміст статей 50, 65 КК України суд першої інстанції дійшов переконання, що призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі буде справедливим і сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із наведеними висновками місцевого суду та спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання, послався: 
- на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії кримінальних проступків;
- дані про особу обвинуваченого, зокрема і те, що він свою винуватість у вчиненому визнав повністю, розкаявся, фактичні обставини справи не оскаржував, із пред`явленим обвинуваченням погодився та не заперечував, осудив свою поведінку, на обліку в лікаря-нарколога не значиться, проте перебуває під наглядом у КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ», раніше судимий, має місце реєстрації та постійне місце проживання, а також дані щодо соціальних зв`язків і офіційного працевлаштування;
- наявність обставини, що пом`якшує обвинуваченому покарання (щире каяття), та відсутність обставин, які його обтяжують.
Разом з тим суд апеляційної інстанції виснував, що за неведених вище обставин призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання у виді обмеження волі: 
- відповідає принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації покарання, а також є адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу обвинуваченого;
- не тільки слугуватиме справедливою карою за вчинене кримінальне правопорушення, а й запобігатиме вчиненню обвинуваченим нових злочинів, внесе корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, позбавить можливості вчиняти нові злочини і буде необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень.
На переконання колегії суддів, зазначені висновки судів попередніх інстанцій у цілому є обґрунтованими, а тому призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Це покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Отже, беручи до уваги вказане вище, а також, виходячи зі змісту касаційної скарги, у якій прокурор ОСОБА_7 не наводить переконливих тверджень на спростування наведених позицій судів попередніх інстанцій і не зазначає, які саме доводи її апеляційної скарги щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання не були спростовані судом апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав уважати невідповідним призначенесудом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а тому касаційна скарга сторони обвинувачення в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність 
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного й інші обставини справи.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, погоджуючись зі змістом вироку в частині наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, зазначив, що суд першої інстанції, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і звільнив його від відбування цього покарання з випробуванням, що, на думку колегії суддів апеляційного суду, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень. 
При цьому апеляційний суд указав лише на помилковість рішення суду першої інстанції щодо розміру іспитового строку, зауваживши, що з огляду на наявність в обвинуваченого попередніх судимостей, у тому числі за ч. 2 ст. 307 КК України, встановлений вироком іспитовий строк 1 рік є занадто малим.
Однак висновки суду апеляційної інстанції щодо можливості застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, на переконання Верховного Суду, не є належним чином обґрунтованими.
Так, відповідно до змісту оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із наявністю підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, хоча і виклав положення, передбачені ст. 75 КК України, та зміст вироку суду першої інстанції, проте будь-яких мотивів свого рішення в цій частині не навів, а також взагалі не надав оцінки обставинам, які беруться до уваги під час застосування вказаних норм кримінального закону (тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу винного й інші обставини справи).
Водночас колегія суддів звертає увагу, що фактично суд апеляційної інстанції обґрунтував своє рішення лише формальним посиланням на те, що:
- наслідки вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України, хоча і мають негативний прояв для суспільства, однак вони не можуть свідчити про те, що призначення реального покарання в повній мірі відповідатиме принципу справедливості й адекватності;
- ОСОБА_6 повністю визнав вину у пред`явленому обвинуваченні (що урахував апеляційний суд під час перевірки висновків місцевого суду щодо виду та розміру призначеного покарання);
- питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, беручи до уваги зазначене, колегія суддів уважає переконливими доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, вказуючи про наявність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України:
- послався на дані про особу обвинуваченого, однак не звернув уваги на те, що застосування положень ст. 75 КК України, яка є самостійним інститутом, вимагає окремого належного обґрунтування з огляду на визначені цією нормою підстави;
- не мотивував, яким саме чином наведені у вироку суду першої інстанції дані про особу обвинуваченого (що, на думку прокурора, лише характеризують ОСОБА_6 у загальносоціальному плані) свідчать про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України;
- залишив поза увагою суспільну небезпечність скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, зокрема те, що розвиток наркоманії має згубний вплив на суспільство, при цьому психотропна речовина PVP (яку ОСОБА_6 незаконно придбав та зберігав) викликає стійку фізичну і психічну залежність, погіршення стану здоров`я та особистісну деградацію;
- не урахував того, що ОСОБА_6 раніше судимий за ч. 2 ст. 307 КК України і був звільнений на підставі ст. 81 КК України (невідбутий строк 2 роки 24 дні), однак належних висновків для себе не зробив та, перебуваючи на волі, через рік знову почав скоювати кримінальні правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, а також, перебуваючи під наглядом КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ», продовжив вживати наркотичні засоби, що, на думку прокурора, свідчить про небажання вилікуватися і виправитися.
За таких обставин Верховний Суд висновує про слушність та обґрунтованість позиції сторони обвинувачення стосовно того, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок місцевого суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, не навів належних мотивів свого рішення та, як наслідок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України).
Щодо допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону
Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК України установлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Однак, на переконання колегії суддів, судом апеляційної інстанції наведених норм процесуального закону під час апеляційного розгляду дотримано не було.
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, питання про необґрунтованість вироку суду першої інстанції у зв`язку з безпідставним застосуванням до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, порушувалося стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, зі змісту якої видно, що прокурор, наводячи відповідні мотиви та посилаючись на обставини, які в цілому узгоджуються з доводами касаційної скарги, просив скасувати рішення місцевого суду і призначити обвинуваченому реальне покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства.
Проте суд апеляційної інстанції, фактично погоджуючись із наведеною у вироку позицією щодо можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, викладені прокурором в апеляційній скарзі доводи належним чином не перевірив, не оцінив, а також не надав на них обґрунтованої відповіді, а лише формально послався на їх неспроможність, при цьому будь-яких мотивів свого рішення в цій частині не навів, чим не дотримався вимог, передбачених ст. 370, ч. 2 ст. 420 КПК України. 
Висновки Верховного Суду за результатом касаційного розгляду
Зазначені порушення, на думку Суду, є істотними (ч. 1 ст. 412 КПК України), оскільки вони могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне рішення та, як наслідок, вплинули на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України).
Таким чином, з урахуванням наведеного та з огляду на необґрунтованість доводів сторони обвинувачення щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції відповідно до положень, передбачених ч. 1 ст. 412, п. 2 ч. 1 ст. 413, пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України, - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен, використовуючи всі процесуальні можливості та дотримуючись положень матеріального і процесуального законодавства, ухвалити законне йобґрунтоване рішення.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що в разі невстановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки цього суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосування до засудженого положень ст. 75 КК України потрібно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 412, 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3