РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

15 травня 2026 року	Справа №160/35147/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
10.12.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро та, з урахуванням уточнених позовних вимог від 28.01.2026р., просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за заявою позивача про виключення з числа службового житла квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м.;
- зобов`язати відповідача розглянути по суті заяву позивача та подати до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання разом із належно оформленими документами про виключення зазначеної квартири з числа службового житла для подальшої приватизації.
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що під час проходження військової служби на підставі службового ордеру Гвардійського КЕЧ району №119 від 31.07.2003р. він вселився у двокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрований і постійно проживає у ній разом із сім`єю, а саме: дружиною та двома доньками. Позивач зазначив, що він є підполковником запасу Міністерства оборони України, є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, має вислугу 23 роки 09 місяців 19 днів та отримує пенсію за вислугу років, відтак, вважає, що має право на отримання вказаної квартири у постійне користування згідно до ст.47 Конституції України, Порядку №1081, Інструкції №380, ст.118,125 ЖК УРСР, п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З метою зняття із вказаної квартири статусу службового житла він звернувся до відповідача із відповідною заявою, у якій просив подати до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання про зміну статусу його квартири з «службової» на «постійна», яка була зареєстрована відповідачем 26.06.2025р. за вх. №2120, проте, відповіді на дану заяву не отримав. Позивач вважає зазначену бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за його заявою про виключення його квартири згаданої вище із числа службового житла протиправною, такою, що порушує та обмежує його права на отримання її у постійне користування, оскільки згідно до п.11 Порядку №1081 та п.10 розділу 7 Інструкції №380 виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком. Тобто, на переконання позивача, саме відповідач наділений повноваженнями приймати рішення про виключення житлового приміщення з числа службового за положеннями Інструкції №380, у зв`язку із чим просив зобов`язати відповідача вчинити дії щодо розгляду його заяви та подання до вказаної вище селищної ради клопотання разом із належно оформленими документами про виключення його квартири із числа службового житла для подальшої її приватизації. Також позивач у позові послався і на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17.09.2024р. у справі №520/14989/23.
Ухвалою суду від 12.01.2026р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 12.02.2026р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. у встановленому порядку з дотриманням процедури, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена вище ухвала суду та адміністративний позов з додатками був отриманий відповідачем у його електронному кабінеті 11.12.2025р. (адміністративний позов з додатками), 14.01.2026р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду даної справи у відповідності до вимог ст.ст.18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронних листів, наявних у справі.
30.01.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1081 (далі – Порядок №1081), а порядок отримання житлового приміщення та виключення квартир із числа службових у Збройних силах України врегульований Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018р. (далі – Інструкція №380). За процедурою, визначеною вказаними Порядком №1081 та Інструкцією №380 передбачено, а саме: 1)за результатами розгляду документів облікової справи військовослужбовців рішення про надання жилих приміщень у постійне користування приймається житловою комісією військової частини (об`єднаною житловою комісією) у формі протоколу засідання такої комісії; 2) затверджений у встановленому законодавством порядку протокол засідання житлової комісії є підставою для підготовки наказу командиром військової частини про надання житлового приміщення військовослужбовцю для постійного проживання; 3) облікова справа військовослужбовця разом з витягом із затвердженого у встановленому законодавством порядку протоколу засідання житлової комісії військової частини та зазначеного вище наказу направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району; 4) КЕВ району готує Список надання жилої площі для постійного проживання, який затверджується командиром військової частини; 5) Список надання житлової площі, підписаний начальником КЕВ, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання житла у постійне проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини направляється до ЦУІІЗ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю; 6) Комісія з контролю наділена правом приймати рішення про погодження рішення житлової комісії військової частини про надання військовослужбовцям та членам їх сімей жилої площі у постійне проживання, перегляду раніше прийнятих рішень Комісії з контролю, таке рішення оформлюється протоколом, який підписується членами цієї Комісії та затверджується головою Комісії з контролю. Відтак, відповідач зазначив, що з урахуванням наведеної процедури обов`язок КЕВ за зверненням військовослужбовця змінювати статус службового приміщення (квартири) та/або звертатись до органів виконавчої влади з відповідним клопотанням вищезгаданими нормативно-правовими актами не передбачено, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, КЕВ є установою, яка підпорядковується Міністерству оборони України, а майно, яке знаходиться на балансі у КЕВ належить на праві оперативного управління, вилучення військового майна з оперативного управління військових частин з метою передачі їх у комунальну власність територіальних громад відбувається за рішеннями Міноборони. Окрім того, представник відповідача зазначив, що право позивача на житло не порушено, оскільки військова частина не позбавляє його можливості проживати в спірному житловому приміщенні та користуватись ним і не ставить питання про його виселення.
11.02.2026р. представником позивача через систему «Електронний суд» було подано відповідь на відзив, у якому останній посилається на ті ж самі обставини та підстави, які позивачем були наведені і у позові, додатково, зазначив, що КЕВ м. Дніпра, як орган управління житловим фондом у цьому гарнізоні, зобов`язаний самостійно готувати ці документи для ветеранів, які мають відповідну вислугу років та квартира позивача перебуває у віданні Міністерства оборони України в особі Дніпровського КЕУ, має статус службової та обліковується за військовою частиною НОМЕР_1 згідно рішення Черкаської селищної ради від 10.07.2024р. №621/43/УІІІ, що було встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2025р. у справі №160/4617/25.
Окрім того, представником позивача 27.01.2026р. через систему «Електронний суд» до суду було подане клопотання про витребування доказів, у якому, представник позивача, посилаючись на те, що на заяву позивача від 26.06.2025р. відповіді від відповідача на теперішній час не отримано, як і не отримано відповіді на адвокатський запит, а усно було повідомлено позивача про відмову у задоволенні заяви, у зв`язку із чим у порядку ст.80 КАС України просив витребувати у КЕВ міста Дніпро: копію відповіді на заяву позивача від 06.06.2025р., зареєстровану 26.06.2025, вх. №2120 або письмову інформацію про факт не надання відповіді на зазначену заяву.
Розглянувши вищенаведене клопотання про витребування доказів, вивчивши докази надані на його підтвердження, суд приходить до висновку, що у його задоволенні представнику позивача слід відмовити, виходячи з наступного.
Як встановлено судом із матеріалів справи, позивачем були уточнені позовні вимоги, зокрема, 29.12.2025р. було подано позовну заяву у новій редакції, у якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача про виключення з числа службового житла квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача розглянути по суті його заяву.
Далі, позивачем вдруге, 27.01.2026р. були уточнені позовні вимоги, у яких позивач уже їх змінив та просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за його заявою та зобов`язання відповідача розглянути його заяву по суті.
Тобто, із аналізу наведених заявлених позовних вимог слідує, що основним предметом позову у даних публічно-правових відносинах є визнання протиправною бездіяльності щодо саме не прийняття відповідачем за заявою позивача від 26.06.2025р. відповідного рішення, а відтак, вимоги представника відповідача, викладені у вищезгаданому клопотанні, про необхідність витребування у відповідача такого рішення (відповіді на заяву від 26.06.2025р.) суперечить заявленому предмету позову (позивач знав при поданні позову про не розгляд його заяви), оскільки саме ці обставини щодо не прийняття за нею рішення (не розгляду заяву позивача від 26.06.2025р.) були підставами для звернення до суду з даним позовом (про що зазначено у позові та у двох уточнених позовах), які і підлягають перевірці судом у межах розгляду даної справи за критеріями, переліченими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Окрім того, судом враховується і те, що ухвалою суду від 12.01.2026р. було зобов`язано відповідача надати у тому числі, і докази на підтвердження розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. у встановленому порядку з дотриманням процедури, виходячи з вимог ч.2 ст.77 КАС України, а відтак, підстави для витребування цих самих доказів і за клопотанням позивача вдруге, у адміністративного суду відсутні.
Враховуючи наведене та те, що у межах даного спору позивачем оспорюється саме бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за його заявою від 26.06.2025р.(не надання відповіді на заяву, її не розгляд), що є предметом та підставами цього спору, тобто, ці обставини підлягають перевірці судом при вирішенні даної справи, суд приходить до висновку, що вищенаведене клопотання представника позивача про витребування доказів, які свідчать про розгляд його заяви у такий спосіб, не узгоджується з приписами ст.2 КАС України, оскільки у такий спосіб представник позивача намагається вирішити спір без ухвалення судового рішення, а також не узгоджується і з приписами п.1,2,3 ч.2 ст.80 КАС України, за якими позивач має вказати конкретний документ (доказ), який належить витребувати у відповідача, та зазначити про те, які саме обставини він підтверджує (такі обставини у згаданому клопотанні не наведені), при цьому, відповідні докази уже були витребувані у відповідача ухвалою суду від 12.01.2026р., тому у задоволенні згаданого клопотання представнику позивача слід відмовити.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 15.05.2026р. у зв`язку з перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, великим навантаженням справ та, як наслідок, об`єктивну неможливість здійснення адміністративного судочинства та прийняття судових рішень у даний період, на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України строк розгляду цієї справи було продовжено до 15.05.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 15.05.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить копія паспорту позивача № НОМЕР_2 від 20.02.2025р. та копія Витягу з реєстру територіальної громади №2025/007192338 від 30.05.2025р., наявних у справі.
Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, є інвалідом 2 групи, внаслідок війни, має вислугу років 23 роки 09 місяців 19 днів та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 10.10.2023р. дійсне до 01.11.2026р., копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 від 21.09.2010р., копією розрахунку №727 від 13.07.2010р. про вислугу років.
У період проходження військової служби позивачеві як військовослужбовцю Гвардійським КЕЧ району був виданий Ордер службовий №119 від 31 липня 2003 року на склад сім`ї: дружина – ОСОБА_2 1972 р.н. та донька – ОСОБА_3 1991 р.н. на право заселення в АДРЕСА_2 житловою площею з 2 кімнат 35,20 кв.м.
26.06.2025р. позивач звернувся до начальника КЕВ міста Дніпро із заявою від 06.06.2025р., у якій просив подати до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання про зміну статусу квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 з «службової» на «постійна».
Вказана заява позивача відповідачем була зареєстрована за вх. №2120 – 26.06.2025р. про що свідчить відтиск печатки відповідача на копії відповідної заяви.
Разом з тим, згадана заява позивача про виключення його квартири з числа службового житла від 26.06.2025р. розглянута у встановлені законодавством строки відповідачем не була, таких доказів матеріали справи не містять, а відповідачем до відзиву на позов не надано.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його заяви від 26.06.2025р. та не прийняття рішення за згаданою вище заявою позивача, з метою захисту свого порушеного права, звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково, виходячи з наступного.
Стаття 40 Конституції України закріплює право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно ст.3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
У відповідності до ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно ст. 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Статтею 20 Закону №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно ст.24 Закону №393/96-ВР встановлено, що особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що громадяни України наділені правом звернення з відповідними заявами (клопотаннями), скаргами до посадових осіб органів державної влади відповідно до їх функціональних обов`язків, а, відповідно, на таких осіб покладений обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення у місячний строк від дня їх надходження, який може бути продовжено до сорока п`яти днів, а особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
При цьому, рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.
Як встановлено судом у ході судового розгляду даної справи, позивач звернувся до відповідача із заявою від 06.06.2025р., у якій просив подати до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання про зміну статусу квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 з «службової» на «постійна», що підтверджується змістом копії наведеної заяви наявної у справі.
Вказана заява позивача відповідачем була зареєстрована за вх. №2120 – 26.06.2025р. про що свідчить відтиск печатки відповідача на копії відповідної заяви.
Разом з тим, відповідач вмотивованої відповіді/рішення на вказану заяву позивача, зареєстровану за вх. №2120 від 26.06.2025р. позивачеві не надав/не прийняв (в матеріалах справи такі докази відсутні).
Станом і на момент розгляду даної справи таких доказів суду відповідачем без поважної причини не надано.
Ухвала суду від 12.01.2026р., яка була отримана відповідачем фактично у робочий час 14.01.2026р. (згідно довідки про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача), судом було зобов`язано відповідача, крім відзиву на позов та доказів в обгрунтування відзиву, у тому числі, надати і докази на підтвердження розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. у встановленому порядку з дотриманням процедури, виходячи з вимог ч.2 ст.77 КАС України. 
Проте, вказана ухвала суду у наведеній частині щодо надання доказів на підтвердження розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. відповідачем була проігнорована (відзив на позов відомостей про розгляд згаданої заяви позивача та прийняття за нею вмотивованого рішення/наданні відповіді не містить) та без поважних причин таких доказів до суду відповідачем не надано.
При цьому, судом враховується і позиція Верховного Суду, викладена у його постанові від 26.09.2019р. у справі 826/11164/16, за якою орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.
За приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, аналізуючи вищенаведені норми законодавства, встановлені судом обставини та наведені правові висновки у їх сукупності, суд приходить до висновку, що не розгляд та не надання обґрунтованої та вмотивованої письмової відповіді (рішення) за заявою позивача від 26.06.2025р. про виключення його вищенаведеної квартири з числа службового житла у визначений Законом термін, є протиправною бездіяльністю відповідача, як суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання такої бездіяльності відповідача протиправною підлягають задоволенню.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про правомірність його бездіяльності щодо не розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площе. 35,2 кв.м. з числа службового житла та не надання/неприйняття рішення/вмотивованої відповіді у термін та в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», з урахуванням норм вищенаведеного чинного законодавства, обставин справи, встановлених судом та правової позиції Верховного Суду, яка викладена вище та не спростована відповідачем.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду та не надання обґрунтованої та вмотивованої письмової відповіді (не прийняття рішення) за заявою позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площе. 35,2 кв.м. з числа службового житла, у термін та у порядку, що визначений Законом України «Про звернення громадян», суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що, вищенаведеною бездіяльністю щодо не розгляду та не надання обґрунтованої та вмотивованої письмової відповіді (не прийняття рішення) за заявою позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла, у термін та у порядку, що визначений Законом України «Про звернення громадян», відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла, то у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
У відповідності до п.п.23 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що похідна позовна вимога – вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
А за приписами ч.2 ст.9 згаданого Кодексу, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Так, як свідчить зміст позову, предметом даного позову є бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді та не прийнятті рішення відповідачем за заявою позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла, (про що зазначено позивачем в уточненому позові від 27.01.2026р.)
Вказана основна позовна вимога як вимога публічно-правового характеру з наведених вище підстав судом була задоволена.
А відтак, і позовна вимога щодо спонукання відповідача розглянути вказану заяву позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла, як похідна вимога від основної (визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача та не прийняття за нею рішення/не надання вмотивованої відповіді), також підлягає задоволенню.
При цьому, у даному випадку, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, слід у вказаній частині вимог вийти за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст.9 згаданого Кодексу, та спонукати відповідача не тільки розглянути заяву позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла, а й зобов`язати відповідача за результатами її розгляду прийняте рішення/надати вмотивовану відповідь на згадану заяву позивача з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян».
Між тим, у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача вчинити дії, а саме: подати до Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області клопотання разом із належно оформленими документами про виключення зазначеної квартири з числа службового житла для подальшої приватизації, слід відмовити, виходячи з наступного.
Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.
Згідно до вимог ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За приписами абз. 2 ч.4 згаданої статті, також визначено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, у даному випадку, при вирішенні питання щодо не розгляду відповідачем заяви позивача від 26.06.2025р. щодо виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла та не прийняття за нею рішення/не надання вмотивованої відповіді, з яким до відповідача звернувся позивач, втручатися у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень адміністративний суд позбавлений повноважень через те, що відповідач у даних правовідносинах вчинив протиправну бездіяльність та заяву позивача у термін та у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» ще не вирішував, а відтак, останній у вирішенні даного питання має свободу розсуду, у яку адміністративний суд не втручається.
В той же час, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач, отримавши згадану вище заяву позивача 26.06.2025р., зареєструвавши її за вх. №2120, не розглянув її та вмотивованої відповіді (рішення) позивачеві не надав (не прийняв) взагалі, чим вчинив протиправну бездіяльність, а тому, у даних правовідносинах, слід спонукати відповідача лише розглянути заяву позивача (не втручаючись у його свободу розсуду – дискрецію) та зобов`язати за результатами розгляду заяви позивача надати вмотивовану відповідь (прийняти рішення) з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян».
При цьому, судом враховується і те, що предметом даного позову (за уточненим позовом від 27.01.2026р.) є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла.
Жодних інших позовних вимог, які б стосувалися дій чи бездіяльності відповідача (основних вимог), зокрема, щодо не подання до Черкаської селищної ради клопотання про виключення зазначеної вище квартири з числа службового житла, позивачем у даному позові не було заявлено.
А відтак, спонукання відповідача вчинити дії щодо подання до Черкаської селищної ради клопотання разом із належно оформленими документами про виключення зазначеної вище квартири з числа службового житла для подальшої приватизації, не є предметом цього спору, тому такі позовні вимоги, викладені у позові лише як похідні вимоги (без заявлення основної вимоги) і не можуть бути задоволені судом.
Також суд зазначає, що виключенню квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла передує відповідна процедура, встановлена Порядком №1081 та Інструкцією № 380, а саме:
1)за результатами розгляду документів облікової справи військовослужбовців рішення про надання жилих приміщень у постійне користування приймається житловою комісією військової частини (об`єднаною житловою комісією) у формі протоколу засідання такої комісії; 
2) затверджений у встановленому законодавством порядку протокол засідання житлової комісії є підставою для підготовки наказу командиром військової частини про надання житлового приміщення військовослужбовцю для постійного проживання; 
3) облікова справа військовослужбовця разом з витягом із затвердженого у встановленому законодавством порядку протоколу засідання житлової комісії військової частини та зазначеного вище наказу направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району; 
4) КЕВ району готує Список надання жилої площі для постійного проживання, який затверджується командиром військової частини; 
5) Список надання житлової площі, підписаний начальником КЕВ, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання житла у постійне проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини направляється до ЦУІІЗ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю; 
6) Комісія з контролю наділена правом приймати рішення про погодження рішення житлової комісії військової частини про надання військовослужбовцям та членам їх сімей жилої площі у постійне проживання, перегляду раніше прийнятих рішень Комісії з контролю, таке рішення оформлюється протоколом, який підписується членами цієї Комісії та затверджується головою Комісії з контролю.
Відтак, виключенню згаданої вище квартири з числа службового житла передує процедура розгляду документів облікових справ військовослужбовців та прийняття рішення про надання службової квартири у постійне проживання, що віднесено до повноважень житлової комісій відповідної військової частини (об`єднаної житлової комісії) та Комісії з контролю.
Разом з тим, такі рішення ні житловою комісією військової частини НОМЕР_1 , за якою закріплена згадана вище службова квартира позивача згідно Додатку до рішення Черкаської селищної ради від 10.07.2024р. №62143/УІІІ, ні Комісією з контролю, не приймались (позивачем таких доказів суду не надано).
Таким чином, із наведених обставин слідує, що без дотримання згаданої вище процедури отримання військовослужбовцями службового житла для постійного проживання, встановленої Порядком №1081 та Інструкцією №380, а лише за судовим рішенням, згаданими нормативно-правовими актами такої процедури не передбачено.
Відтак, у даному випадку, судове рішення не може підміняти рішення житлової комісії та рішення Комісії з контролю, а тому у наведеній вище частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.
За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, як встановлено судом із матеріалів справи, позивач як інвалід 2 групи є звільненим від сплати судового збору за подання даного позову до суду за пунктом 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно, позивач жодних судових витрат по сплаті судового збору, а також і інших судових витрат (зокрема на правничу допомогу) не здійснював (позов таких посилань не містить).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що жодні процесуальні підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ч.3 ст.139 наведеного Кодексу, які позивачем не були понесені у даній справі (інших доказів суду не надано) в адміністративного суду відсутні.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла та не прийняття за нею рішення/не надання вмотивованої відповіді - протиправною.
Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро (49005, місто Дніпро, вул. Феодосіївська, 13, ЄДРПОУ 08004581) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) від 26.06.2025р. про виключення квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 35,2 кв.м. з числа службового житла та за результатами її розгляду надати вмотивовану відповідь (прийняти рішення) з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян».
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва