Дата документу 01.05.2026 Справа № 332/2025/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 332/2025/25        Пр. № 22-ц/807/518/26 	Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО АГЕНСТВА РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (надалі - ДАРУ) про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), який у подальшому уточнив (а.с. 20-25) та в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.12.2019 року по 02.09.2020 року суму 129292,07 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1292,92 грн.
В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що 02.09.2020 року наказом № 284-в його було поновлено на посаді директора Комбінату «Зірка» з 03.09.2020 року (п. 3 наказу), чим було виконано рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2009 року у справі № 2-1252/2009. За час невиконання даного рішення суду на його користь з відповідача стягувались кошти як оплата за час вимушеного прогулу (ст. 236 КЗпП) за період з 26 серпня 2009 року по 01 грудня 2019 року включно на підставі 11 рішень Заводського районного суду м. Запоріжжя. За період з 02 грудня 2019 року по 02 вересня 2020 року такі виплати не проводилися. У грудні 2024 року він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду від 26 серпня 2009 року за період з 02 грудня 2019 року по 01 вересня 2020 року в сумі 129292,07 грн. На вказану заяву відповідач надав відповідь, в якій відмовив в задоволенні вимог, посилаючись на те, що відповідач не є роботодавцем позивача, а тому не може нести відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Яцун О.С. (а.с.14). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.39-40) відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року (а.с.113-116) вищезазначені позовні вимоги позивача у цій справі залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (а.с.120-123) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у цій справі у повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір.
В автоматизованому порядку 22.12.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (а.с.125). Ухвалою апеляційного суду (а.с.126-128) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду (а.с.129). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 29.12.2025 року (а.с.130), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.131). Оскільки, відповідно до ст. 274 ч. 1 п. 2 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
При цьому, апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України (з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду в межах доводів апеляційної скарги позивача) в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України (суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів) отримано та досліджено відповідь з Єдиного державного реєстру фізичних осіб №2677393 від 30.04.2026 року (а.с.140-145), за змістом якої: ДЕРЖАВНЕ АГЕНСТВО РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392) знаходиться в стані припинення з 08.10.2024 року на підставі внесення рішення засновників щодо припинення ЮО; строк для заявлення вимог: 03.12.2024 року; запис про реєстрацію припинення ДЕРЖАВНОГО АГЕНСТВА РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392) згідно із ст. 104 ч. 5 ЦПК України (Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення) відсутній.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, проте має місце відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень; штат суддів Запорізького апеляційного суду (11) взагалі, відпустка судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно (довідка - а.с.139).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2). 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України та правильно виходив із такого.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 в рамках справи № 2-1252/2009 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного комітету України з державного матеріального резерву про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За цим рішенням: визнані незаконними накази Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к від 06.04.2019 та № 176-к від 16.06.2009, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Державної організації «Комбінат «Зірка» Державного комітету України з державного матеріального резерву; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2009 по 26.08.2009 в сумі 12805,00 грн (а.с. 98-100). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2009 рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 змінено в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, сума змінена з 12805,00 грн на 1034,33 грн (а.с. 101-104). Отже, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 в рамках справи № 2-1252/2009 набрало законної сили 18.11.2009. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2020 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України, з останнього на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01.01.2019 по 01.12.2019 в сумі 146937,06 грн та судовий збір на користь держави - 1469,37 грн. Рішення набрало законної сили 14.07.2020 (а.с. 29-33). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
ДЕРЖАВНЕ АГЕНСТВО РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ, після останнього рішення суду про стягнення середнього заробітку за період з 01.01.2019 по 01.12.2019, за період з 02.12.2019 по 02.09.2020виплату середнього заробітку не проводив, у зв`язку з чим 17.12.2024року  ОСОБА_1 звернувся до ліквідаційної комісії ДАРУ із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду від 26.08.2009 за період з 02.12.2019 по 01.09.2020 в сумі 129292,07 грн. (а.с. 11).
Проте, суд першої інстанції при правильно встановлених вище фактичних обставинах цієї справи правильно відмовивив позивачу у задоволенні його позову до відповідача у цій справі, але з помилкових підстав.
Оскільки, суд першої інстанції помилково вважав, що згідно із відповіддю ліквідаційної комісії ДАРУ № 138/0/4-25 від 12.02.2025, постановою Кабінету міністрів України № 1117 від 26.09.2024 ліквідовано ДАРУ, а ліквідаційна комісія в розумінні законодавства України не є роботодавцем, з яким заявник перебував у трудових відносинах, а також не є податковим агентом (а.с. 12). За приписами ст. 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Згідно п. 2 Постанову Кабінету міністрів України № 1117 від 26.09.2024 «Про ліквідацію Державного агентства резерву», встановлено, що строк заявлення кредиторами своїх вимог до ДАРУ становить два місяці з дня набрання чинності цією постановою. Постанова набрала чинності 03.10.2024 року, тобто такі вимоги могли бути заявлені ОСОБА_1 до 03.12.2024 включно. Позивач же звернувся до ліквідаційної комісії ДАРУ з пропуском строку, а саме 17.12.2024. До суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся теж не одразу, а через 2 місяці після відповіді ліквідаційної комісії ДАРУ, а саме 23.04.2025 року, що підтверджується відповідним штампом суду на 1 аркуші справи. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, з урахуванням досліджених наявних матеріалів справи та наведених вище норм, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимоги позивача до відповідача є необґрунтованими, у зв`язку з чим позов позивача до відповідача у цій справі задоволенню не підлягає. 
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ДАРУ, як юридичної особи є обґрунтованими.
Так як апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України (з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду в межах доводів апеляційної скарги позивача) в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України (суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів) було отримано та досліджено відповідь з Єдиного державного реєстру фізичних осіб №2677393 від 30.04.2026 року (а.с.140-145), за змістом якої встановлено, що ДЕРЖАВНЕ АГЕНСТВО РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392) знаходиться в стані припинення з 08.10.2024 року на підставі внесення рішення засновників щодо припинення ЮО; строк для заявлення вимог: 03.12.2024 року, проте, запис про реєстрацію припинення ДЕРЖАВНОГО АГЕНСТВА РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392) згідно із ст. 104 ч. 5 ЦПК України (Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення) відсутній.
Враховуючи, що на день прийняття апеляційним судом у цій справі 30.04.2026 року рішення про стягнення середнього заробітку за час невиконання вищезазначеного рішення суду ДЕРЖАВНИМ АГЕНСТВОМ РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392) про поновлення на роботі працівника ОСОБА_1 (поновлення останнього відбулось відповідачем лише з 03.09.2020 року, п. 3 наказу № 284-к від 02.09.2020 року, копія - а.с. 28) за період з 02.12.2019 року по 02.09.2020 року в сумі 129292,07 грн. (з якою апеляційний суд погоджується, вважає обґрунтованою та яка відповідачем у цій справі не спростовувалась, будь-який контррозрахунок відсутній) ДЕРЖАВНЕ АГЕНСТВО РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392)  повністю не ліквідоване (не закінчена процедура його ліквідації), відповідачем у справі, на якого покладається обов`язок компенсувати середній заробіток позивачу ОСОБА_1 є ДЕРЖАВНЕ АГЕНСТВО РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392), хоч би і почалася або продовжувалася на цей день ліквідація останнього. 
Тому саме по собі прийняття рішення про ліквідацію ДЕРЖАВНОГО АГЕНСТВА РЕЗЕРВУ УКРАЇНИ (ЄДРПОУ 37472392), яке  повністю не ліквідоване (не закінчена процедура його ліквідації, належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні та апеляційному суду не надані), не може бути підставою саме для відмови в позові про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі і перекладення обов`язку здійснити на користь працівника ОСОБА_1 визначені законодавством виплати на іншого суб`єкта, передбаченого ст. 240 -1 КЗпП України.
Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що оскільки ч. 4 ст. 112 ЦК встановлює, що вимоги кредитора, заявлені після спливу строку встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна ДАРУ, яке ліквідують, що залишилось після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно, то фактичне отримання коштів в порядку виконання судового рішення у цій справі про стягнення середнього заробітку вже могло залежати саме від наявності активів у ліквідаційної комісії.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що право позивача ОСОБА_1 при вищевикладених обставинах порушене відповідачем ДАРУ, як юридичною особою, а тому підлягало захисту у цій справі.
Однак, при цьому, апеляційним судом також встановлено, що разом із цим, суд першої інстанції у цій справі мав відмовити у задоволенні вищезазначеного позову позивача до відповідача через пропуск позивачем саме строку звернення із цим вищезазначеним позовом до суду, який позивач у цій справі у суді першої інстанції поновити не просив.
Хоча, згідно із ст. 233 ч. 1 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , якого було поновлено на роботі відповідачем ще з 03.02.2020 року, звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі з 02.12.2019 року по 02.09.2020 року суму 129292,07 грн. лише 21.04.2025 року поштою (конверт з відміткою поштового відділення від 21.04.2025 року а.с. 13), тобто з пропуском 3-місячного строку, передбаченого ст. 233 ч. 1 КЗпП України, для звернення до суду із цим позовом на понад 4 (чотири) роки, без надання до суду першої інстанції ним, як позивачем ,заяви/клопотання про поновлення цього пропущеного строку та доказів підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду взагалі.
На відміну від ЦК України (цивільні спори, де строки позовної давності в певний період зупинялись через карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та введення воєнного стану в Україні через військову агресію РФ проти України) в КЗпП України (трудові спори, де строки звернення до суду не зупинялись), навіть, не вимагалось, щоб ДАРУ, як відповідач, обов`язково подавав суду першої інстанції у цій справі заяву про застосування пропуску вищезазначеного 3-місячного строку звернення позивача ОСОБА_1 до суду в якості самостійної підстави для відмови у задоволенні позову останнього за встановлення судом дійсно порушеного права ОСОБА_1 відповідачем ДАРУ, суд першої інстанції мав робити це у цій справі саме з власної ініціативи.
І хоча, відповідач ДАРУ в апеляційному суді також не заявляв про застосування пропуску 3-місячного строку звернення позивача ОСОБА_1 до суду із вищезазначеним позовом в якості самостійної підстави для відмови у задоволенні позову позивача у цій справі, проте, апеляційний суд також має застосувати останній у цій справі в силу вимог ст. 233 ч. 1 КЗпП України з власної ініціативи.
Оскільки, в силу вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо…минуло не більше одного року.
За змістом ст. 127 ЦПК України (Поновлення … процесуальних строків):  суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1); якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк… (ч.3).
Проте, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як учасник цієї справи, у своєму вищезазначеному позові (а.с.1-6, 20-35) чи окремо не заявляв взагалі клопотання про поновлення йому строку на подачу вищезазначеного позову у цій справі, та, відповідно, останнє не могло бути і не було предметом розгляду у цій справі суду першої інстанції. 
В силу вимог 367 ч. ч. 3, 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати у цій справі те, що суд першої інстанції у цій справі не міг розглядати і не розглядав (клопотання позивача ОСОБА_1 про поновлення йому судом пропущеного ним строку на подачу вищезазначеного позову до відповідача ДАРУ у цій справі).
Вказаний строк звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом у цій справі є строком, встановленим законом (ст. 233 КЗпП України), а не судом, а тому суд не має права з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача ОСОБА_1 поновлювати останній. Тим більш, що поважних причин для цього у цій справі не встановлено. Оскільки, позивач ОСОБА_1 саме на свій власний розсуд (ст. 20 ч. 1 ЦК України) не звертався до суду із вищезазначеним позовом до квітня 2025 року одразу після поновлення його відповідачем на роботі на посаді директора Комбінату «Зірка» ще у лютому 2020 року, та невиплати йому середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі до цієї дати з 02.12.2019 року, про яку було достовірно відомо (обставина, яка визнається позивачем в його позові - зміст позову а.с. 1,20 - ст. 82 ч,1 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками, не підлягають доказуванню). Належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні та позивачем апеляційному суду не надані. 
Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги    ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.
За таких обставин, апеляційну скаргу    ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги частково при вищевикладених обставинах, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у цій справізмінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова апеляційним судом складена 01.05.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А.	Трофимова Д.А.