КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2026 року м.Київ № 640/828/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України та Державної казначейської служби України, третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач 1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач - 2), третя особа - Уповноважений Верховної Ради України (далі - третя особа), та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача - 1, яка полягає у протиправній бездіяльності та не розгляді заяви від 11.10.2019 в частині порушення законодавства України "Про звернення громадян";
зобов`язати відповідача - 1 розглянути повно та всебічно подану позивачем заяву від 11.10.2019 у місячний термін з дня набрання рішенням законної сили;
відшкодувати позивачу моральну та фізичну шкоди завданою протиправною бездіяльністю відповідача-1 відповідно до положень ст. 56 Конституції України, з урахуванням п. 6 ч. 1 ст. 5, ч. 5 ст. 21 КАС України, у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі 20 270,00 грн;
зобов`язати відповідача - 2 вчинити дії щодо перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача на рахунок отримувача: НОМЕР_1 у АТ "Універсал Банк" Код ЄДРПОУ банку: 3442807637 для зарахування на картковий рахунок НОМЕР_2 , щодо відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Окружного адміністративного суду у місті Києві від 20.01.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2022 № 96 “Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ” та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, адміністративну справу № 640/828/20 передано судді Келеберді В.І. на розгляд.
Ухвалою Окружного адміністративного суду у місті Києві від 28.04.2022 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду”.
Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду справу прийнято до провадження та розпочато розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що Міністерство охорони здоров`я України грубо своєю бездіяльністю порушує його конституційне право на звернення та не розглядаючи заяву, скаргу. Вважає, що відповідач втрутився у внутрішнє життя позивача та спонукав позивача зазнати дискримінації у відношенні до його інвалідності з дитинства. 
Міністерство охорони здоров`я України подав відзив на позов та просить суд відмовити у його задоволенні. Вважає, що матеріали справи не містять доказів порушення прав та свобод позивача з боку відповідача.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 15.10.2019 до Міністерства охорони здоров`я України надійшла та була зареєстрована за № Д-13670 заява Де ОСОБА_2 від 11.10.2019.
На звернення ОСОБА_3 надало доручення від 18.11.2019 за № 03-06/Д-13670/13446-зв Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації розглянути порушені у звернені питання та про результати розгляду поінформувати заявника в установлений законодавством строк. 
Листом Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації від 17.12.2019 № 061-061/Д-7469-7680/03.03 заявника було поінформовано про розгляд його заяви. 
Листом від 21.12.2019 № 27807.4/Д-16505.3/19/30.2 представник Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з дотримання прав на інформацію та представництва в Конституційному суді України В. Барвицький запросив матеріали розгляду МОЗ України розгляду зави позивача від 11.10.2019 та доручив поінформувати заявника про результати розгляду. 
Міністерство охорони здоров`я України листом від 11.01.2020 № 03.4-27/623/2-20 від 11.01.2020 поінформував Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про розгляд заяви позивача.
Позивач стверджує, що відповідач протиправно не надав відповіді на заяву від 11.10.2019, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.
В силу положення ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Пункт 1 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» визначає, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Статтею 18 визначеного Закону України визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, посадових осіб, має право:
особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;
знайомитися з матеріалами перевірки;
подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;
бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;
користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;
одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;
вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Крім того, ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» визначає обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.
Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу 9 ч. 1 цієї статті.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі – Закон № 2657) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 7 Закону № 2657 право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду. Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.
У ст. 10 Закону № 2657 зазначені види інформації за змістом, якими є: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.
Відповідно до ст. 14 Основ законодавства України про охорону здоров`я, реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи виконавчої влади. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють управління комунальними закладами охорони здоров`я, організацію їх матеріально-технічного, кадрового та фінансового забезпечення відповідно до закону. 
Аналогічна норма закріплена у ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» управління закладами охорони здоров`я на відповідній території, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення, а також забезпечення доступності медичного обслуговування населенню належить до повноважень відповідних місцевих рад.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2019 до Міністерства охорони здоров`я України надійшла та була зареєстрована за № Д-13670 заява Де ОСОБА_2 від 11.10.2019.
Міністерство охорони здоров`я України, керуючись п. 5 та 6 Типового Положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 № 887 (далі – Типове Положення), та п.п. 13 п. 4 і п. 6 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (далі – Положення № 267), на звернення ОСОБА_3 надало доручення від 18.11.2019 за № 03-06/Д-13670/13446-зв Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації розглянути порушені у звернені питання та про результати розгляду поінформувати заявника в установлений законодавством строк. 
Листом Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації від 17.12.2019 № 061-061/Д-7469-7680/03.03 заявника було поінформовано про розгляд його заяви. 
Листом від 21.12.2019 № 27807.4/Д-16505.3/19/30.2 представник Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з дотримання прав на інформацію та представництва в Конституційному суді України В. Барвицький запросив матеріали розгляду МОЗ України зави позивача від 11.10.2019 та доручив поінформувати заявника про результати розгляду. 
Міністерство охорони здоров`я України листом від 11.01.2020 № 03.4-27/623/2-20 від 11.01.2020 поінформував Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про розгляд заяви позивача.
Слід зазначити, що наказом МОЗ України від 25.02.2014 № 143 «Про удосконалення діловодства у Міністерстві охорони здоров`я України» затверджена Інструкція з діловодства у Міністерстві охорони здоров`я України (далі- Інструкція). 
Відповідно до п. 226 Інструкції, вихідні документи надсилаються адресатам з використанням засобів поштового зв`язку, електрозв`язку, а також доставляються кур`єрською та фельд`єгерською службою. 
Згідно з п. 238 Інструкції, структурні підрозділи та окремі виконавці передають вихідні документи та інші поштові відправлення до служби діловодства у день їх підпису керівництвом МОЗ України (щоденно у понеділок - четвер з 9.00 до 16.00, у п`ятницю - з 9.00 до 15.00), але не пізніше наступного робочого дня. 
Пункт 230 Інструкції визначає, що вихідні документи опрацьовуються і надсилаються службою діловодства централізовано у день їх надходження від структурних підрозділів - виконавців, але не пізніше наступного робочого дня. У зв`язку з обмеженим фінансуванням, централізована відправка поштової кореспонденції міністерства здійснюється направлення простою поштовою кореспонденцією шляхом проставлення відбитку маркувальної машини. Доставлення кореспонденції здійснюється ПАТ «Укрпошта» відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. 
Таким чином, суд не вбачає протиправних дій з боку Міністерства охорони здоров`я України щодо неотриманні позивачем поштової кореспонденції немає.
Щодо суті явлених вимог та обґрунтувань позивача, суд зазначає таке.
Закони України «Про звернення громадян» та «Про доступ до публічної інформації» не регулюють взаємовідносини, що виникають при встановленні випадку тимчасової непрацездатності у громадян України та наданні медичної допомоги закладами охорони здоров`я. 
Відповідно до ст. 1 Основ законодавства України про охорону здоров`я, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. 
Стаття 33 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначає, що медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах. 
Згідно з ст. 35-2 Основ законодавства України про охорону здоров`я, вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування, реабілітації та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги. Надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров`я. Лікуючим лікарем з надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги є лікар закладу охорони здоров`я, де надається така допомога, або лікар, що провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець, які отримали підготовку за відповідною спеціальністю (крім спеціальності "загальна практика - сімейна медицина"). 
Крім того, ст. 41 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначає, що на період хвороби з тимчасовою втратою працездатності громадянам надається звільнення від роботи з виплатою у встановленому законодавством України порядку допомоги по соціальному страхуванню. 
Стаття 69 Основ законодавства України про охорону здоров`я вказує, що медична експертиза з тимчасової втрати працездатності громадян проводиться лікарем або комісією лікарів у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, а також лікарями, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці. 
Наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.07.2008 за № 589/15280, затверджено Положення про експертизу тимчасової непрацездатності (далі – Положення № 189). 
Відповідно до Положення № 189 експертиза тимчасової непрацездатності - це комплексна оцінка порушень функціонального стану організму та інших причин, якими вона обумовлена, що визначають факт тимчасової втрати працездатності, установлення строку непрацездатності, визначення клінічного та трудового прогнозу відповідно до встановленого діагнозу (далі – ЕТН). 
Пунктом 5.1. Положення № 189 визначено, що при проведенні ЕТН лікуючий лікар: - відображає в медичних картах амбулаторного (стаціонарного) хворого скарги, анамнез, у т.ч. страховий (за останні 12 місяців), дані об`єктивного огляду, додаткових методів обстеження та інше, які є підставою для визначення діагнозу та видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, перелік необхідних лікувальних та оздоровчих заходів, консультацій відповідно до стандартів медичних технологій лікувально-діагностичного процесу та протоколів надання медичної допомоги за спеціальностями, рекомендований режим; номер документа, що засвідчує тимчасову непрацездатність, термін, з якого до якого він виданий, дату наступної явки хворого на прийом, направлення на ЛКК. - при чергових оглядах хворого в медичній карті амбулаторного (стаціонарного) хворого відображає динаміку захворювання, обґрунтовує корекцію лікування та призначення додаткових обстежень з урахуванням стандартів медичних технологій лікувально-діагностичного процесу та протоколів надання медичної допомоги за спеціальностями, визначає термін тимчасової непрацездатності та його продовження із зазначенням номера документа, що засвідчує тимчасову непрацездатність, дати, з якої до якої він продовжується, та дати наступного огляду. 
При відновленні працездатності вносить дані клінічного огляду пацієнта, що є підставою для закриття документа, що засвідчує тимчасову непрацездатність, із зазначенням його номера та дати, з якої пацієнт має стати до роботи:
формулює діагноз, який обумовлює тимчасову непрацездатність відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду, прийнятої 43-ю Всесвітньою асамблеєю охорони здоров`я 01.01.1993, відображаючи ступінь функціональних порушень органів і систем, ускладнень, ступінь їх тяжкості. 
надає медичні рекомендації щодо подальшого лікування, працевлаштування, дієтичного харчування, санаторно-курортного лікування тощо. 
забезпечує своєчасне направлення хворих на лікування до стаціонарів, надає при цьому виписку з медичної карти амбулаторного хворого про проведене попереднє обстеження, лікування, терміни тимчасової непрацездатності за останні 12 місяців. 
З наведеного вбачається що, лише лікуючий лікар встановлює діагноз, призначає лікування та здійснює корекцію лікування, інформує пацієнта про стан його здоров`я та роз`яснює план лікування.
У складних випадках та випадках визначених законодавством, відповідно до п. 5.3. Положення № 189, Лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров`я вирішує питання експертизи тимчасової непрацездатності за поданням лікуючого лікаря та завідувача відділення після особистого огляду та вивчення даних медичної облікової документації хворого щодо обстеження, подальшого лікування, надання рекомендацій щодо раціонального працевлаштування та інших питань. 
Лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров`я також, контролює правильність проведеного обстеження, встановленого діагнозу, призначеного лікування, обґрунтованість видачі та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян; ухвалює рішення щодо направлення хворих при необхідності на консультацію, обстеження та лікування, встановлення зв`язку захворювання з умовами праці до спеціалізованих та високоспеціалізованих закладів охорони здоров`я; вирішує питання про направлення до МСЕК на огляд або консультацію у випадках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.94 № 221 "Про затвердження Порядку організації та проведення медико соціальної експертизи втрати працездатності". 
У разі проведення ЕТН Лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я, пацієнт може також отримати інформацію про стан свого здоров`я та рекомендації у лікарів ЛКК. 
Судом встановлено, що листом Департаменту охорони здоров`я КМДА від 17.12.2019 № 061-061/д 7469-7680/03.03 було поінформовано позивача, що для отримання роз`яснень про стан свого здоров`я, порушених у зверненні, йому необхідно звернутись до завідувача офтальмологічного відділення Київської міської студентської поліклініки Домбровської О.І. у години прийому.
Вищенаведене свідчить, що права позивача не були порушенні міністерством, оскільки він самостійно не користується наданими правами у порядку встановленому законодавством. 
Крім того, позивач дійшов помилкового висновку про те, що Міністерство охорони здоров`я України є закладом охорони здоров`я, який надає медичні послуги. 
Така позиція позивача спростовується наступним. 
Відповідно до п. 1 Положення № 267 Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також забезпечує формування державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. 
Стаття 14 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначає, що реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи виконавчої влади: 
Кабінет Міністрів України організує розробку та здійснення державних цільових програм, створює економічні, правові та організаційні механізми, що стимулюють ефективну діяльність в сфері охорони здоров`я, забезпечує розвиток мережі закладів охорони здоров`я, укладає міжурядові угоди і координує міжнародне співробітництво з питань охорони здоров`я, а також в межах своєї компетенції здійснює інші повноваження, покладені на органи виконавчої влади в сфері охорони здоров`я. 
Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади в межах своєї компетенції розробляють програми і прогнози в сфері охорони здоров`я, визначають єдині науково обґрунтовані державні стандарти, критерії та вимоги, що мають сприяти охороні здоров`я населення, здійснюють державний контроль і нагляд та іншу виконавчо-розпорядчу діяльність в сфері охорони здоров`я. 
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, а також органи місцевого самоврядування реалізують державну політику у сфері охорони здоров`я в межах своїх повноважень, передбачених законодавством. 
Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють управління комунальними закладами охорони здоров`я, організацію їх матеріально-технічного, кадрового та фінансового забезпечення відповідно до закону. 
В той же час відповідно до ст. 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я надано визначенню понять: 
заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників;
медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами. 
Враховуючи вищевикладене, у Міністерство охорони здоров`я України, як центрального органу виконавчої влади, відсутні повноваження, визначені нормативно-правовими актами, для вставлення діагнозу, проведення лікування та за скаргами чи заявами громадян.
Щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд зазначає наступне.
Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За приписами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. 
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). 
На думку суду, позовна заява та додані до неї матеріали не містять будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження завдання позивачеві моральної шкоди. 
Позивач не довів наявність моральної шкоди, не обґрунтовує розмір заявленої до стягнення суми, не доводить наявність причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою. 
Враховуючи відсутність трьох обов`язкових умов для застосування юридичної відповідальності у формі відшкодування шкоди, а також недоведеність факту завдання позивачу моральної шкоди міністерством, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
Суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України», відповідно до якого суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 - 2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Враховуючи зміст звернення позивача, а також надану відповідь, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 241-246, 257-262 КАС України суд, 
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.