ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
25 червня 2026 року	Справа № 921/130/26	

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П. 
за участі секретаря судового засідання: Беги В.М. 
розглянув заяву б/н від 16.06.2026 (вх. №4725 від 17.06.2026) Товариства з обмеженою відповідальність "Загір`я +" про ухвалення додаткового рішення у справі № 921/130/26
за позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясний майстер" (23100, Вінницька область, Жмеренський район, місто Жмеринка, вулиця С. Тобілевич, буд. 3)
до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальність "Загір`я +" (47211, Тернопільська область, Тернопільський район, село Загір`я, вул. Центральна, будинок 49)
про стягнення 450666,67 грн збитків.

За участю від:
позивача – не з`явився
відповідача – не з`явився

Суть справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "М`ясний майстер" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою б/н від 05.03.2026 (вх. №151 від 05.03.2026) до Приватного підприємства “Загір`я” про стягнення 450666,67 грн збитків.
В обґрунтування позовних вимог позивачем у позовній заяві зазначено, що 31.10.2024 між ним (як покупцем) та ПП “Загір`я” (як продавцем) укладено договір купівлі-продажу транспортних засобів №31-1, відповідно до п.2.1, п.2.3 якого загальна вартість транспортного засобу (спеціалізованого вантажного самоскида AM SKMBLK, VIN № НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 об`єм двигуна 5132, рік випуску 2022, колір червоний) становить 2704000 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 450666,67 грн. Строк оплати 100% передоплати вартості транспортного засобу протягом 5 банківських днів з дати виставлення рахунка.
На виконання умов договору Приватним підприємством “Загір`я” передано товар Товариству з обмеженою відповідальністю “М`ясний майстер”, останнім оплачено товар в повному обсязі. Факт оплати товару підтверджується платіжною інструкцією №111 від 05.11.2024.
На вказану господарську операцію Приватним підприємством “Загір`я” видано Товариству з обмеженою відповідальністю "М`ясний майстер" податкову накладну №3 від 05.11.2024, реєстрацію якої зупинено на підставі п. 201.16 ст. 201 Податкового кодексу України. 
Унаслідок цього позивач позбавлений можливості включити суму ПДВ у розмірі 450666,67 грн до податкового кредиту, що призвело до завдання йому збитків у відповідному розмірі.
Ухвалою суду від 16.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/130/26 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.04.2026, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.
Відповідач - Приватне підприємство “Загір`я” відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений в ухвалі від 16.03.2026 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.
Ухвалою суду від 07.05.2026, зокрема за клопотанням позивача проведено заміну відповідача з Приватного підприємства "Загір`я" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальність "Загір`я +", а також відкладено підготовче засідання на 26.05.2026.
Відповідно до ч.2 ст.52 ГПК України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
Ухвалою суду від 26.05.2026 закрито підготовче провадження по справі №921/130/26 та призначено її до розгляду по суті на 09.06.2026.
09.06.2026 від представника відповідача - адвоката Ярмуся В.Д. надійшли: 
- заява б/н від 09.06.2026 (вх. №4449), у якій він просив суд замінити відповідача Приватне підприємство "Загір`я" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальність "Загір`я +" ;
- заперечення б/н від 09.06.2026 (вх. №4470).
Ухвалою суду від 09.06.2026 відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача б/н від 09.06.2026 (вх. №4449 від 09.06.2026) про заміну сторони правонаступником та залишено без розгляду заперечення представника відповідача б/н від 09.06.2026 (вх. №4470 від 09.06.2026), з підстав наведених у ній.
09.06.2026 розгляд справи по суті відкладено на 11.06.2026. При цьому, в ухвалі від 09.06.2026 відповідачу запропоновано до 11.06.2026 надати суду письмову інформацію щодо рішення податкового органу по реєстрації податкової накладної від 27.11.2024, станом на час розгляду господарської справи, а також про вжиті заходи на усунення причин зупинення її реєстрації.
11.06.2026 від відповідача надійшла заява б/н від 11.06.2026 (вх. №4575) про долучення матеріалів до справи. Відповідно до її змісту відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
В судовому засіданні 11.06.2026, з урахуванням до ст. ст. 7, 13, 73, 80, 177, 178, 194, 232-235 ГПК України, судом прийнято до розгляду заяви відповідача б/н від 11.06.2026 (вх. № 4575, 4589), в частині стану реєстрації податкової накладної від 27.11.2024. З приводу цього постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання від 11.06.2026.
В судовому засіданні 11.06.2026, до закінчення судових дебатів, представником відповідача зазначено, що докази понесення відповідачем судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.06.2026 у справі №921/130/26 відмовлено в задоволенні позову.
Частиною 8 статті 129 ГПК України вказано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 1 ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
17.06.2026 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява б/н від 16.06.2026 (вх. №4725) про ухвалення додаткового рішення, у якій той просив суд стягнути з позивача 25000 грн витрат на правову допомогу.
В якості додатків до заяви долучено копії: ордера серії ВО №1142157 від 08.06.2026, виданого адвокатом Ярмусем В.Д. на надання правничої допомоги ТОВ «Загір`я +», зокрема у Господарському суді Тернопільської області у справі №921/130/26 на підставі договору про надання правової допомоги від 08.06.2026; договору про надання правової допомоги від 08.06.2026; додаткової угоди №1 від 08.06.2026 до вказаного договору; акту прийняття-передачі наданих послуг від 16.06.2026 згідно договору від 08.06.2026; детального опису та розрахунку наданих послуг від 16.06.2026. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 244 ГПК України).
Згідно ч. 4 ст. 244 ГПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
З врахуванням приписів ст. 244 ГПК України, ухвалою суду від 19.06.2026 вказану заяву призначено до розгляду в судовому засіданні 25.06.2026 та запропоновано надати позивачу в строк до 25.06.2026 письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 921/130/26.
24.06.2026 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява б/н від 23.06.2026 (вх. №4958), у якій він просив відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.
З приводу цього ним зазначено, що адвокат Ярмусь В.Д. у якості представника відповідача вступив у розгляд справи № 921/130/26 лише на стадії судового розгляду справи, фактично подав до суду два процесуальних документи (заперечення від 09.06.2026 та заяву від 11.06.2026) та прийняв участь у двох судових засіданнях. Розмір витрат відповідача на правничу допомогу є завищеним, неспівмірним та непропорційним до предмету спору, а те, що адвокат вступив у розгляд справи фактично на стадії судового розгляду, за три дні до прийняття рішення судом не може свідчити, що останнім було здійснено повне супроводження справи на стадії її розгляду судом першої інстанції на всю фіксовану суму винагороди (гонорару) за надання правничої (правової) допомоги за договором про надання правової допомоги від 08.06.2026. Виходячи з критерію необхідності, розумності та виправданості розміру витрат на правову допомогу, понесених відповідачем, слід врахувати, що правова позиція відповідача була сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося.
Надалі, 25.06.2026 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява б/н від 24.06.2026 (вх. №4997), у якій він просив суд розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення проводити без його участі.
Представники сторін не приймали участі в судовому засіданні 25.06.2026, про дату, час та місце його проведення сторони повідомлені належним чином.
Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Згідно з ч. 4 ст. 244 ГПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
З огляду на викладене та скорочені строки розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, суд прийшов до висновку, що учасникам справи судом були створені належні умови для підготовки до розгляду заяви, надання заяв по суті її розгляду та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду заяви за наявними в справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заяву про ухвалення додаткового рішення, суд зазначає наступне.
Положеннями ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст. 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).
Згідно із ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок витрат на правову допомогу наведено відповідачем у запереченнях від 09.06.2026 (вх. №4470 від 09.06.2026), залишених без розгляду ухвалою суду від 09.06.2026.
У ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 14.12.2021 у справі № 922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
Отже, подача попереднього розрахунку суми судових витрат на більш пізніх стадіях не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат, проте залишається на розсуд суду, а відтак у сторони залишається і ризик не отримати відповідне відшкодування судових витрат.
Згідно частини 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 1 статті 221 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Наведені процесуальні норми вказують на те, що, при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:
- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21, від 24.01.2023 у cправі № 922/4022/20.
Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вже зазначалось, в судовому засіданні 11.06.2026, до закінчення судових дебатів, представником відповідача зазначено, що докази понесення відповідачем витрат на правову допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Ухвалення рішення у даній справі відбулось 11.06.2026.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 42 Господарського процесуального кодексу України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Як унормовано статтею 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Згідно з пунктом 16 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21 (далі - Положення), процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії - вчинятися в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (надалі - ЄСІТС), за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІТС.
Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС (пункт 26 Положення).
Відповідно до пункту 28 Положення дата та час підписання документа в Електронному суді, а також дата та час його надсилання автоматично зберігаються і не підлягають корегуванню.
Документи, що надійшли через Електронний суд, реєструються судами, іншими органами та установами в системі правосуддя в день їх надходження упродовж робочого дня або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, за загальними правилами реєстрації вхідної кореспонденції, визначеними Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та відповідними інструкціями з діловодства в судах чи в інших органах та установах у системі правосуддя (пункт 39 Положення).
Суд зазначає, що відправлення документа заявником та його отримання судом не обов`язково є одномоментною подією та може не збігатися у часі, і для правильного обрахування строку визначальним є саме момент відправлення відповідного документа заявником за допомогою електронних засобів. Ототожнення понять “час реєстрації” та “час подання процесуальних документів” є необґрунтованим.
У вирішенні процесуального питання - встановлення дати (часу) подання (пред`явлення) заяви (клопотання) до суду потрібно враховувати, коли саме її подав заявник, а не коли її було отримано та зареєстровано судом.
Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №227/477/21, у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №908/3274/23.
Таким чином, заявник, сформувавши заяву про ухвалення додаткового рішення у системі “Електронний суд” Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, тобто у останній день строку (з урахуванням того, що кінцевий день строку на подання доказів понесення витрат на правову допомогу припадав на 16.06.2026), не пропустив строк на подання долучених до нього документів.
Отже, відповідач подав заяву від 16.06.2026 про розподіл судових витрат, з доданими до нього документами, в межах встановленого ч.8 ст. 129 ГПК України строку.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Судом встановлено, що 08.06.2026 між адвокатом Ярмусем Вікторем Дмитровичем (надалі - адвокатом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Заріг`я +» (надалі – замовником) укладено договір про надання правової допомоги (надалі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
Адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень зобов`язується надати відповідачу види правової допомоги, зазначені в п. 1.2. договору, а замовник згідно п. 1.4. договору, зобов`язується: своєчасно забезпечувати адвоката всім необхідним для виконання доручень, передбачених цим договором, зокрема, документами та інформацією; оплачувати витрати, в тому числі, судові, що необхідні для виконання доручень; своєчасно оплачувати послуги адвоката.
Пунктом 3.1. договору передбачено, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. даного договору замовник сплачує адвокату винагороду, визначену додатком 1 до даного договору.
Згідно з п. 4.1. договору розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору.
08.06.2026 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 08.06.2026 (надалі - додаткова угода №1), яка є невід`ємною частиною договору та визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату за надання правової допомоги у господарській справі №921/130/26 за позовом ТОВ «М`ясний майстер» до ПП «Загір`я» про стягнення 450666,67 грн збитків, завданих внаслідок невиконання зобов`язань із реєстрації податкової накладної.
Пунктом 2 додаткової угоди №1 передбачена вартість послуг та порядок оплати винагороди (гонорару), зокрема, клієнт оплачує адвокату винагороду (гонорар) за надання правничої (правової) допомоги у фіксованому розмірі – 25000 грн за надання клієнту правової допомоги та супроводження справи на стадії її розгляду судом першої інстанції (п. 2.1. додаткової угоди №1).
Відповідно до п. 2.3 додаткової угоди №1 винагорода (гонорар) оплачується на підставі виставлених адвокатом рахунків протягом 5 банківських днів з дати виставленого адвокатом рахунку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок адвоката, який перебуває на обліку в органі державної податкової служби як фізична особа – підприємець.
Згідно п. 2.7. додаткової угоди №1, адвокат не вправі вимагати у клієнта оплати винагороди, у розмірі, що перевищує суму компенсації витрат на правову допомогу, зазначеної в рішенні суду, яке набрало законної сили.
Пунктом 3 додаткової угоди №1 сторони зазначили порядок приймання-передачі наданої правової допомоги, зокрема, правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (п. 3.1. додаткової угоди №1); адвокат надає клієнту акт приймання-передачі наданої правової допомоги, в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, які були понесені адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце) (п. 3.2. додаткової угоди №1).
На виконання договірних зобов`язань, адвокатом надано відповідачу – ТОВ «Загір`я +» правничу допомогу, що підтверджується підписаним 16.06.2026 сторонами актом приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги) за договором про надання правової допомоги від 08.06.2026 та додаткової угоди №1 від 08.06.2026 (до яких наданий детальний опис та розрахунок від 16.06.2026 наданих послуг адвокатом Ярмусем В.Д. щодо надання правничої (правової) допомоги клієнту - ТОВ «Загір`я +» за договором від 08.06.2026 та додаткової угоди №1 від 08.06.2026), в якому зазначено, що відповідач отримав наступні правові (правничі) послуги - здійснення представництва інтересів ТОВ «Загір`я +» як відповідача у справі №921/130/26, шляхом:
- надання правової оцінки щодо стягнення з ТОВ «Загір`я +» збитків в сумі 450666,67 грн, завданих внаслідок невиконання зобов`язань із реєстрації податкової накладної та доведення інформації до відома клієнта;
- підготовка та подання до Господарського суду Тернопільської області заперечення; 
- підготовка та подання до Господарського суду Тернопільської області у справі №921/130/26 заяв, клопотань та пояснень;
- представництво та участь у судових засіданнях, які мали місце: 09.06.2026, 11.06.2026.
Фіксований розмір винагороди (гонорару) адвоката за надані ним та отримані клієнтом послуги складає 25000 грн.
Отже, як зазначено додатковою угодою №1 до договору, сторони визначили види правової допомоги, що надаються клієнту та фіксований розмір гонорару, що становить 25000 грн за надання клієнту правової допомоги та супроводження справи на стадії її розгляду судом першої інстанції.
Згідно правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 905/411/17 адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19.
У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 викладено правову позицію про те, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.
З врахуванням наведеного, суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката для цілей їх розподілу повинен брати до уваги саме згадану вище умову договору та не має підстав самовільно встановлювати інший розмір та порядок обчислення витрат, ніж той, який у відповідному порядку був закріплений у договорі.
Однак, суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, про те, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).
На викладену в ухвалі від 19.06.2026 пропозицію суду, позивачем подано заперечення від 23.06.2026 щодо заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, які зводяться до її необґрунтованості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
За змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).
Водночас, за нормами ч.6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч.ч. 5 та 6 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Отже, процесуальне законодавства надає можливість іншій стороні подати (заявити) клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у разі незгоди із розрахунком витрат, наведеним у відповідній заяві.
З урахуванням вищезазначених вимог закону, при визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статтей 75-79 ГПК України.
Інтереси відповідача у справі №921/130/26 представляв адвокат Ярмусь В.Д., яким здійснюється адвокатська діяльність на підставі свідоцтва №589, виданого 19.04.2010 Тернопільською обласною КДКА, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України.
Відомостей про зупинення або припинення права Ярмуся В.Д. на заняття адвокатською діяльністю Єдиний реєстр адвокатів України не містить.
Судом з`ясовано, що адвокат Ярмусь В.Д. відповідно до умов договору від 08.06.2026, виданого ним ордера на надання правничої допомоги серії ВО №1142157 від 08.06.2026, від імені ТОВ «Загір`я +» здійснював представництво інтересів відповідача у даній справі. 
У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п.2 ч.4 ст.129 ГПК України).
На відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у випадку часткового задоволення позовних вимог, що закріплене у частинах 1 та 4 ст.129 ГПК України, в частинах 5-7 і 9 ст.129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Верховний Суд у складі суддів Палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду (далі - Корпоративна палата) у постанові від 15.06.2022 у справі №905/671/19 розподілив витрати пропорційно (враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, перерозподілив судовий збір за подання позову, апеляційної та касаційної скарг пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог), а у додатковій постанові від 06.07.2022 поклав всі витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції на відповідача, вказавши, що спір виник внаслідок його неправильних дій (затвердження вочевидь заниженої вартості акцій).
Корпоративна палата у додатковій постанові від 06.07.2022 у справі №905/671/19 зазначила, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
Отже, при розгляді справи №905/671/19 Верховний Суд при вирішенні питання компенсації витрат виходив із можливості застосування судом різних підходів до розподілу судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.
Такий же підхід до розподілу судових витрат, за яким витрати зі сплати судового збору були розподілені пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а витрати на правничу допомогу повністю покладені на одну зі сторін в силу ч.9 ст.129 ГПК України, застосований у постановах Верховного Суду від 06.08.2021 у справі №922/2030/20, від 16.11.2022 у справі №916/1860/21, від 21.03.2023 у справі №911/813/21, від 05.07.2023 у справі №910/8861/21.
Також, Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі №911/813/21 підтвердив можливість пропорційного розподілу витрат зі сплати судового збору та повного покладення витрат на правничу допомогу на відповідача в силу ч.9 ст.129 ГПК України. Верховний Суд вказав, що норма ч.9 ст.129 ГПК України є спеціальною в співвідношенні із загальною нормою ч.4 ст.129 ГПК України, та, як наслідок, підлягає пріоритетному застосуванню, незважаючи на часткове задоволення позову.
Отже, якщо за результатами розгляду справи суд встановить наявність підстав для застосування ч.9 ст.129 ГПК України, тобто встановить, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони або зловживання такою стороною процесуальними правами, він може відступити від загального підходу до розподілу судових витрат та покласти їх повністю або частково на таку сторону, навіть якщо при розподілі витрат зі сплати судового збору судом був застосованій інший підхід (розподіл витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог).
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.129 ГПК України).
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі №911/813/21 вказав, що ч.9 ст.129 ГПК України наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, викладена також у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі №912/2171/18, від 25.03.2021 у справі №905/717/20, від 08.04.2021 у справі №905/716/20, від 25.11.2021 у справі №904/5929/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 15.09.2022 у справі №910/10159/21 та в додаткових постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №916/376/19, від 12.07.2022 у справі №910/18970/19.
Суд зазначає, що спір у справі №921/130/26 виник внаслідок тверджень позивача про вчинення відповідачем дій, які спричинили зупинення реєстрації податкової накладної, виданої Приватним підприємством “Загір`я” позивачу, у зв`язку з чим останнім стверджено про завдання йому збитків. 
Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.06.2026 у справі №921/130/26 відмовлено у задоволенні позову.
Відповідно до фактичних встановлених у справі №921/130/26 обставин, в обґрунтування відмови у задоволенні позову судом у рішенні від 11.06.2026 зазначено, що оскільки податкова накладна зупинена, процедура її реєстрації в ЄРПН не завершена, відсутнє остаточне рішення про відмову в реєстрації, можливість її реєстрації не втрачена. За таких обставин позивач зберігає право включити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту. Збитки підлягають відшкодуванню лише за умови, що факт їх настання уже відбувся на момент звернення до суду, а не такими, що ґрунтуються на припущеннях чи вірогідності їх виникнення. У цій справі позивач не довів остаточність втрати права на податковий кредит, оскільки така втрата залежить від подальшого перебігу процедури реєстрації податкових накладних. Тому заявлена сума має імовірний характер та не може розцінюватися як збитки у розумінні закону.
Судом з`ясовано, що неправильні дії ПП «Загір`я» (правонаступником якого є ТОВ «Загір`я +») спричинили зупинення реєстрації податкової накладної, що мало наслідком звернення позивача з позовом до суду у даній справі. Однак, відмова в позові мотивована «передчасністю такого звернення», оскільки реєстрацію податкової накладної зупинено, процедуру її реєстрації в ЄРПН не завершено, відсутнє остаточне рішення про відмову в реєстрації, тому можливість її реєстрації не втрачена.
З урахуванням наведених висновків суду, дослідивши надані заявником докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом судом першої інстанції справи №921/130/26, обсяг роботи, виконаної представником відповідача, суд керуючись наданими йому ч.9 ст. 129 ГПК України дискреційними повноваженнями дійшов висновку про можливість часткового задоволення заяви відповідача та покладення на позивача лише 12500 грн витрат на правову допомогу.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12-13, 16, 20, 73-80, 86, 91, 16, 123, 126, 129, 233, 236-240 ГПК України,
ВИРІШИВ: 

1. Заяву б/н від 16.06.2026 (вх. №4725 від 17.06.2026) Товариства з обмеженою відповідальність "Загір`я +" про ухвалення додаткового рішення задоволити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясний майстер" (23100, Вінницька область, Жмеренський район, місто Жмеринка, вулиця С. Тобілевич, буд. 3, ідентифікаційний код 43084178) на користь Товариства з обмеженою відповідальність "Загір`я +" (47211, Тернопільська область, Тернопільський район, село Загір`я, вул. Центральна, будинок 49, ідентифікаційний код 41209752) 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн витрат на правову допомогу.
Видати наказ.
3. В задоволенні решти заяви відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.
Повне додаткове рішення складено 06.07.2026.

Суддя І.П. Шумський