ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 371/146/23
провадження № 51-1809км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника  ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 11 серпня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022111220000166, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Миронівського районного суду Київської області від 11 серпня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з дня фактичного затримання під час виконання вироку суду.
Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено: стягнено із ОСОБА_7 на користь потерпілого 4385 гривень та 30 000 гривень відповідно (разом 34 385 гривень).
Крім цього, вироком місцевого суду вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За обставин, детально наведених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватим у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння.
Місцевий суд встановив, що 27 серпня 2022 року не раніше 22:00 та не пізніше 00:00, перебуваючи біля торгових прилавків на вул. Центральна в с. Зеленьки, Обухівського району Київської області, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, без домовленості про спільність своїх дій, ситуативно об`єднавши свої зусилля разом з іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами ОСОБА_7 приблизився до ОСОБА_9 , вхопив його рукою за плече, завдав удару ногою під коліно і повалив на землю. Після цього, продовжуючи свої неправомірні дії, завдав потерпілому одного удару в обличчя та близько шести ударів ногою в ділянку грудної клітки і живота, внаслідок чого останній отримав закриту травму живота: розрив селезінки, який супроводжувався внутрішньочеревною кровотечею, що належить до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного в момент заподіяння.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що місцевий суд неправильно встановив фактичні обставини справи, оскільки взяв до уваги лише докази сторони обвинувачення та не вказав, із яких підстав відкинув дані, пред`явлені стороною захисту.
У свою чергу суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційних скарг вибірково зазначив суть апеляційних доводів, повторно не дослідив доказів, не навів докладних мотивів прийнятого рішення, не дав вичерпних відповідей на всі доводи і не сформулював належним чином висновків щодо їх безпідставності або недоведеності, чим допустив порушення статей 370 та 419 КПК України.
Зокрема, за словами захисника, без належної уваги судів залишилося те, що побиття ОСОБА_9 сталося в час, коли ОСОБА_7 , за показаннями свідків, перебував в іншому місці.
Також захисник наголошує на тому, що протоколи слідчих експериментів та протоколи впізнання мають істотні суперечності, їх дані не узгоджуються із показаннями, які потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 надали під час допиту в суді.
Крім того, сторона захисту вважає, що висновок судово-медичної експертизи в цьому кримінальному провадженні не містить категоричних даних, а лиш припущення коли і за яких обставин потерпілий отримав тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Крім доводів, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_8 висловлює доводи про те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру та в обвинувальному акті є різним, а це, відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа № 295/12923/19), є істотним порушенням вимог КПК України.
Вважає, що надані стороною обвинувачення докази не доводять факту спричинення ОСОБА_7 потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, а встановлені місцевим судом обставини не ґрунтуються на матеріалах справи.
На переконання захисника ОСОБА_8 , суди фактично переклали обов`язок доведення невинуватості на самого обвинуваченого. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив задовольнити його касаційну скаргу на викладених у ній підставах та підтримав доводи касаційної скарги захисника  ОСОБА_8 .
Засуджений  ОСОБА_7 підтримав касаційні скарги своїх захисників.
Прокурор ОСОБА_5 вважала подані касаційні скарги необґрунтованими, просила залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та здійснює перегляд рішень з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які були встановлені цими судами.
Зі змісту касаційних скарг захисників вбачається, що їх автори переважно посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду і просять дати доказам іншу оцінку з точки зору їх достовірності, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Натомість указані обставини, на які посилалася сторона захисту в апеляційних скаргах, аналогічні тим, що наведені в касаційних скаргах, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, не встановивши порушень, передбачених статтями 410, 411 КПК України, залишив вирок без змін, зазначивши мотиви ухвалення свого рішення. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами, з яких ці доводи відхилено.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
За вимогами ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з положеннями ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. 
Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України, дійшов висновку, що досліджені докази в сукупності переконливо свідчать про те, що він завдав ОСОБА_9 численних ударів, внаслідок чого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, адже низкою як прямих, так і непрямих доказів доведено його винуватість у цьому кримінальному правопорушенні поза розумним сумнівом, а будь-яке інше пояснення встановлених обставин події відсутнє.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок у межах доводів апеляційних скарг захисників, перевірив обставини, встановлені судом першої інстанції, і дійшов правильного висновку, що докази, які були досліджені місцевим судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та покладені в основу вироку, а саме: 
- показання потерпілого ОСОБА_9 , який детально описав суду обставини, за яких його побив обвинувачений ОСОБА_7 ;
- показання свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем події і бачила, як ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 щонайменше 5-6 ударів за обставин, детально викладених в обвинувальному акті;
- показання свідка ОСОБА_12 , який розповів, що одразу після дзвінка ОСОБА_11 виявив сина побитим на узбіччі на вул. Центральній у с. Зеленьки. За кілька днів здоров`я ОСОБА_9 погіршилося, тому вони звернулися до медичного закладу, де було виявлено описані тілесні ушкодження, отримані внаслідок завдання ударів обвинуваченим; 
- дані заяви ОСОБА_12 від 31 серпня 2022 року, який просив притягнути до кримінальної відповідальності осіб, що побили його сина ОСОБА_9 ;
- дані карток виклику швидкої медичної допомоги №983 і №989, картки виїзду швидкої медичної допомоги №0989 А00 від 30 серпня 2022 року й аудіозапису розмов з лінії «103», за якими потерпілому викликали швидку медичну допомогу у зв`язку із отриманою 27 серпня 2022 року закритою травмою органів черевної порожнини; 
- дані довідки №2855 від 30 серпня 2022 року, згідно із якою у ОСОБА_9 виявлено закриту травму живота, розрив селезінки, внутрішню кровотечу і геморагічний шок;
- дані медичної картки стаціонарного хворого №2855 і виписного епікризу з історії хвороби №2855;
- дані висновку експерта № 042-1568-2022 від 24 листопада 2022 року, які підтверджують тяжкість та обставини отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень;
- дані від ТОВ «Лайфсел», що підтверджують факт перебування ОСОБА_7 у с. Зеленьки Обухівського району Київської області 27 серпня 2022 року в період часу, коли потерпілому були спричинені тілесні ушкодження;
- дані протоколу від 01 вересня 2022 року, де оглянуто одяг ОСОБА_7 , який був на обвинуваченому у день скоєння злочину, що підтверджується записом із відео камер та показаннями очевидців;
- дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 01 вересня 2022 року, відповідно до яких ОСОБА_10 вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка 27 серпня 2022 року близько 22:40 у с. Зеленьки заподіяла ОСОБА_9 тілесні ушкодження;
- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 10 листопада 2022 року із додатками, згідно із якими під час слідчої дії ОСОБА_10 детально розповіла і показала на місці події, як ОСОБА_7 побив ОСОБА_9 ;
- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 10 листопада 2022 року із додатками, за яким потерпілий ОСОБА_9 детально відтворив обставини його побиття ОСОБА_7 , яке мало місце 27 серпня 2022 року після 22:00;
у сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, вказаних у вироку. Такий висновок суду достатньо мотивований і ґрунтується на даних, які апеляційний суд належним чином перевірив та змістовно навів в ухвалі.
Підстав для обмови очевидцем події та потерпілим засудженого ОСОБА_7 суди не встановили.
Перевіривши всі версії сторони захисту, які зводяться до непричетності ОСОБА_7 до інкримінованого злочину, суди вмотивовано визнали їх неспроможними як такі, що спростовані належними та допустимими доказами. 
Зокрема, у ході судового слідства не доведено того, що обвинувачений ОСОБА_7 27 серпня 2022 року після 22:00 і до 23:00, тобто у час, коли потерпілого побили, був у іншому місці - поблизу кафе «Витребеньки» в с. Зеленьки. Суд встановив, що відповідно до відеозапису ОСОБА_7 перебував в закладі з 21:44 по 21:46, тоді як інкримінований злочин ним вчинено пізніше того ж вечора.
Що стосується показань обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 то суд надав їм критичну оцінку, оскільки вони не узгоджені між собою, протягом допиту у судовому засіданні свідки кілька разів їх змінювали, що не дозволяє беззаперечно підтвердити версію сторони захисту стосовно часу та місця перебування обвинуваченого у момент скоєння злочину.
Мотиви неврахування цих показань детально наведено у вироку, а тому доводи захисників про те, що місцевий суд не вказав, чому не бере до уваги показання засудженого, свідків зі сторони захисту, є безпідставними.
Суд відкинув доводи сторони захисту про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання та протоколів слідчих експериментів. Таке рішення ревізувала колегія суддів апеляційного суду, яка після часткового судового слідства за результатами перевірки оскаржуваного вироку вмотивовано погодилася із відсутністю правових підстав для визнання вище наведених фактичних даних такими, що здобуті стороною обвинувачення без дотримання вимог КПК України.
Порушень визначеного процесуальним законом порядку збирання та подання доказів, на підставі яких суди установили факт наявності оспорюваного суспільно небезпечного діяння і винуватість ОСОБА_7 у його вчиненні, колегія суддів касаційного кримінального суду під час перевірки справи також не виявила.
За результатами касаційного перегляду вбачається, що апеляційний суд перевірив усі сумніви сторони захисту щодо доведеності винуватості  ОСОБА_7 , визнав їх необґрунтованими, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, навів достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення, у тому числі й щодо суворості призначеного покарання.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість указаних висновків, сторона захисту не наводить.
У своїй касаційній скарзі, крім іншого, захисник ОСОБА_8 стверджує, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру та обвинувальному акті є різним і це завадило засудженому належним чином реалізувати своє право на захист.
Зокрема, сторона захисту наголошує на тому, що у повідомленні ОСОБА_7 про підозру вказано, що злочин скоєно із 22:00 до 23:00, а вже в обвинувальному акті - із 22:00 до 00:00. На переконання сторони захисту, сторона обвинувачення зумисно змінила період часу, в який нібито скоєно злочин, що є неприпустимим та суттєво впливає на обставини, які свідчать про непричетність до вчинення злочину ОСОБА_7 .
Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа № 295/12923/19), сторона захисту вважає, що вказане є істотним порушенням вимог КПК України, а отже - підставою для закриття кримінального провадження.
Ці аргументи є неспроможними з огляду на таке.
У згаданій постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду йдеться про те, що обвинувальний акт, направлений до суду, не був ідентичним із обвинувальним актом, що вручався обвинуваченому, та істотно відрізнявся від повідомлення про підозру. Окреслене, призвело до ситуації, коли протягом судового розгляду особа була дезінформована в питаннях сутності і характеру обвинувачення.
Попри позицію захисника, обставини згаданого вище кримінального провадження є нерелевантними до справи стосовно ОСОБА_7 , у якій таких суттєвих відмінностей між повідомленням про підозру і обвинувальним актом немає.
Згідно із ч. 6 ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру, крім іншого, має містити стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.
У той же час досудове розслідування завершується складанням обвинувального акту, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 цього Кодексу обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формування обвинувачення, результат оцінки отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які надалі будуть перевірені судом.
З аналізу вказаних статей закону випливає, що у письмовому повідомленні про підозру має міститися лише стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, відомих на момент такого повідомлення, у той час як в обвинувальному акті має міститися виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.
Саме тому зміст формулювання обвинувачення під час складання обвинувального акта може як збігатися, так і відрізнятися від сформульованої підозри у письмовому повідомленні про неї з огляду на те, що в обвинувальному акті викладаються не лише відомі на момент повідомлення про підозру фактичні обставини кримінального правопорушення, а й обставини, встановлені під час досудового розслідування. Таким чином, до формулювання повідомлення про підозру законодавець встановлює менші вимоги, аніж до формулювання обвинувачення з викладенням його в обвинувальному акті.
Так, у повідомленні про підозру від 04 січня 2023 року вказано, що інкримінований злочин ОСОБА_7 скоїв «27 серпня 2022 року у невстановлений точний досудовим розслідуванням час, про те не раніше 22:00 та не пізніше 23:00». Обвинувальний акт, складений 27 січня 2023 року, містить вказівку на те, що подія відбулася «27 серпня 2022 року у невстановлений точний досудовим розслідуванням час, про те не раніше 22:00 та не пізніше 00:00».
Колегія суддів слідує позиції, викладеній в попередніх рішеннях Верховного Суду, про те, що принципових відмінностей у викладенні фактичних обставин, які впливають на обсяг обвинувачення чи кваліфікацію дій винного, у цих двох процесуальних документах не може бути, однак звертає увагу, що їх зміст не завжди може повністю збігатися, оскільки обвинувальний акт уточнює формулювання обвинувачення на підставі зібраних доказів.
Крім того, свій захист підозрюваний здійснює саме від обвинувачення, висунутого в обвинувальному акті.
Отже, різний за змістом виклад у письмовому повідомленні про підозру та обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення в частині часу скоєння протиправного діяння не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи захисника про протилежне є неприйнятними.
Як видно з матеріалів провадження, у судовому засіданні обвинуваченому оголошено обвинувальний акт та роз`яснено суть обвинувачення, яке, як вбачається з журналу судового засідання, йому було зрозумілим. 
Надалі місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, зазначив у вироку обвинувачення, визнане доведеним. Тому аргументи захисника про порушення судом кримінального процесуального закону є неспроможними.
Таким чином, за результатами кримінального провадження у суді касаційної інстанції встановлено, що матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень. 
Призначене  ОСОБА_7 покарання є співмірним характеру вчинених ним протиправних дій, тяжкості скоєного правопорушення, даним про особу винного та відповідає принципам справедливості й індивідуалізації.
Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги захисників  ОСОБА_6 і ОСОБА_8 не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Миронівського районного суду Київської області від 11 серпня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_17  ОСОБА_2 ОСОБА_3