Справа № 127/2077/26
Провадження № 2/127/508/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді Сичука М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 183266126 від 05 січня 2022 року у розмірі 14 314,76 грн та судових витрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 січня 2022 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем було укладено кредитний договір № 183266126 в електронній формі, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 5 400,00 грн.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора MNV6X99F. Перед укладенням договору відповідач зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, створив особистий кабінет, подав заявку на отримання кредиту, пройшов процедуру верифікації, ознайомився з правилами надання кредиту та підтвердив прийняття умов договору.
Згідно із позовною заявою, первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та перерахував відповідачу кредитні кошти. У подальшому розмір кредиту було збільшено, у зв`язку з чим загальна сума наданих відповідачу кредитних коштів склала 6 400,00 грн.
Позивач посилається на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти та проценти за користування кредитом у встановлені договором строки не повернув, унаслідок чого утворилася заборгованість.
Також позивач зазначає, що право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу.
Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01, на виконання якого 05 травня 2022 року підписано реєстр прав вимоги № 175, відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором.
У подальшому 27 травня 2024 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до якого право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС».
15 липня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, згідно з яким до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 183266126.
Позивач вказує, що відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу від 15 липня 2025 року заборгованість відповідача становить 14 314,76 грн, з яких: 6 400,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7 914,76 грн - заборгованість за процентами, 0,00 грн - штрафні санкції.
Ухвалою суду від 10.02.2026 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з доданими матеріалами були направлені відповідачу у встановленому законом порядку.
Представник відповідача адвокат Зоряна Зачепіло подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЕЙС» у повному обсязі.
У відзиві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 не визнає позовних вимог та заперечує факт укладення кредитного договору №183266126 від 05.01.2022 року. Представник відповідача вказувала, що хоча при оформленні кредиту були використані персональні дані та банківські реквізити відповідача, остання не підписувала кредитний договір одноразовим ідентифікатором, не проходила належної ідентифікації та не вчиняла дій, спрямованих на укладення договору.
На обґрунтування заперечень представник відповідача посилалась на положення Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також норми ст.ст. 76, 78, 81, 100 ЦПК України, зазначаючи, що позивачем не надано належних і допустимих доказів направлення відповідачу одноразового ідентифікатора, проходження нею процедури верифікації, накладення електронного підпису та фактичного акцепту оферти.
Крім того, у відзиві зазначено, що матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора, доказів отримання саме відповідачем одноразового ідентифікатора та підтвердження факту підписання кредитного договору саме відповідачем. Представник відповідача наголошувала, що надані позивачем паперові копії електронних документів не можуть вважатися достатніми доказами укладення договору в електронній формі.
Також представник відповідача посилалась на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 29.05.2024 року у справі №545/1750/21, від 16.12.2020 року у справі №561/77/19, від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, зазначаючи, що сам по собі факт використання SMS-коду або входу до особистого кабінету не є безумовним підтвердженням укладення договору конкретною особою.
Окрім цього, представник відповідача зазначала, що хоча грошові кошти у сумі 5400 грн та 1000 грн надходили на банківський рахунок відповідача, однак одразу були перераховані на інший рахунок, а тому фактично відповідач кредитними коштами не користувалась та не мала наміру укладати кредитний договір.
Також у відзиві ставилось під сумнів набуття позивачем права вимоги за спірним кредитним договором. Представник відповідача зазначала, що договір факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено ще 28.11.2018 року, тобто до виникнення спірних кредитних правовідносин між первісним кредитором та відповідачем. На думку відповідача, на момент укладення договору факторингу право вимоги щодо відповідача ще не існувало, а тому не могло бути відступлене у майбутньому.
У зв`язку з цим представник відповідача посилалась на положення ст.ст. 512-517, 1077, 1078 ЦК України та численні правові висновки Верховного Суду й апеляційних судів, зокрема постанови Верховного Суду від 18.10.2023 року у справі №905/306/17, від 24.04.2018 року у справі №914/868/17, а також постанови Вінницького апеляційного суду від 30.01.2025 року у справі №930/805/24, Закарпатського апеляційного суду від 25.04.2025 року у справі №308/15157/24, Житомирського апеляційного суду від 13.02.2025 року у справі №285/1643/24 та Харківського апеляційного суду від 23.12.2024 року у справі №636/4596/23.
Представник відповідача вказувала, що позивач не довів належними та допустимими доказами безперервність переходу права вимоги від первісного кредитора до кожного наступного кредитора, а також не надав доказів передачі оригіналів документів та доказів оплати за договорами факторингу.
Окрім цього, представник відповідача заперечувала проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн, посилаючись на неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг. Просила, у разі задоволення позову, зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2000 грн.
У підсумку представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти судові витрати на позивача.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив отримано 30 березня 2026 року, а тому відповідь подано у встановлений процесуальним законом строк. У відповіді на відзив представник позивача заперечив доводи відповідача та вказав, що кредитний договір був укладений в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», шляхом реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, заповнення анкети, зазначення персональних даних, реквізитів банківської картки та підтвердження дій одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер телефону відповідача. На думку представника позивача, такі дії свідчать про належне укладення договору та прийняття відповідачем умов кредитування.
Також представник позивача зазначив, що матеріали справи містять належні електронні докази укладення договору та отримання кредитних коштів, зокрема кредитний договір, заявку на отримання кредиту, довідку про дії позичальника в системі та документи щодо перерахування коштів. При цьому відповідач не надав доказів того, що договір укладено іншою особою чи що використаний номер телефону йому не належить.
Щодо переходу права вимоги представник позивача вказав, що право вимоги неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу та відповідних реєстрів прав вимоги, зокрема від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», у подальшому до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а надалі - до позивача. На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги та акти приймання-передачі, які, на думку представника позивача, є належними та допустимими доказами. Також представник позивача послався на практику Верховного Суду та судів апеляційної інстанції щодо належності таких доказів у подібних правовідносинах.
Крім того, представник позивача зазначив, що долучена до матеріалів справи виписка з особового рахунку підтверджує розмір заборгованості та містить відомості щодо суми основного боргу, процентів і періоду прострочення. Вказував, що позивач не здійснював додаткових нарахувань, а заявлена до стягнення сума є обсягом права вимоги, набутого за договорами факторингу. Також представник позивача заперечив доводи відповідача щодо можливого шахрайства, посилаючись на відсутність належних доказів на підтвердження таких обставин, зокрема вироку суду чи інших процесуальних документів у межах кримінального провадження. Представник позивача вважав, що надані позивачем докази є достатніми для підтвердження факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та наявності заборгованості.
Окрім цього, представник позивача просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на надані до позову договір про надання правничої допомоги, ордер, акт приймання-передачі послуг та інші документи на підтвердження понесених витрат.
Відповідач подала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
У запереченнях відповідач посилається на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання кредитних коштів у заявленому розмірі, а також правильність нарахування заборгованості. В матеріалах справи, на думку відповідача, відсутній належний розрахунок заборгованості, який би дозволяв перевірити обґрунтованість заявленої суми боргу та структуру нарахувань.
Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів належним чином безперервний ланцюг переходу права вимоги за кредитним договором, що, на її думку, ставить під сумнів правомірність звернення позивача з позовом у даній справі.
Також у запереченнях вказано, що умови кредитного договору містять положення, які можуть мати ознаки несправедливих умов договору у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо порядку нарахування процентів та можливості їх нарахування поза межами строку кредитування.
Відповідач вважає, що нарахування процентів після закінчення строку кредитування є неправомірним та таким, що виходить за межі договірних зобов`язань, а належним правовим наслідком у разі прострочення виконання зобов`язання є застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Також відповідач посилається на принципи змагальності та обов`язок позивача довести заявлені вимоги, вказуючи, що саме позивач повинен довести факт перерахування кредитних коштів та правильність розрахунку заборгованості.
З урахуванням наведеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.
У зв`язку із поданими відповідачем запереченнями позивач надав додаткові пояснення щодо доводів, викладених у справі.
Щодо електронної форми кредитного договору та доказів його укладення
Позивач зазначає, що кредитний договір №183266126 від 05.01.2022 року укладено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
До матеріалів справи долучено електронні документи, зокрема заявку на отримання кредиту, кредитний договір, а також супровідні електронні документи, що підтверджують дії позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця.
Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ, збережений в інформаційній системі або на електронному носії, є оригіналом такого документа.
Правова позиція щодо належності електронних доказів узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема викладеною у постанові від 29.03.2021 у справі №554/5090/16-к.
Доказів того, що кредитний договір укладено не відповідачем або без його волевиявлення, у матеріалах справи не міститься.
Щодо перерахування кредитних коштів
Позивач зазначає, що на виконання умов кредитного договору первісним кредитором ініційовано переказ кредитних коштів у загальній сумі 6 400,00 грн на платіжний інструмент відповідача.
Факт ініціювання та виконання платіжних операцій підтверджується платіжними документами, наданими до матеріалів справи.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошових коштів, а обов`язок їх повернення виникає з моменту фактичного отримання коштів позичальником.
Згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу коштів є належним етапом виконання платіжної операції та здійснюється через надавача платіжних послуг.
Позивач зазначає, що кошти були спрямовані на рахунок (платіжний інструмент) відповідача в межах платіжної інфраструктури, а доказів їх неперерахування або повернення у матеріалах справи відсутні.
Щодо розрахунку заборгованості та нарахування процентів.
Розмір заборгованості сформовано відповідно до умов кредитного договору та включає: - основну суму кредиту у розмірі 6 400,00 грн; - нараховані та несплачені проценти у розмірі 7 914,76 грн.
Умовами договору передбачено порядок нарахування процентів за користування кредитом, у тому числі на період прострочення виконання зобов`язань.
Після закінчення строку кредитування нарахування процентів здійснюється відповідно до умов договору та положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Поданий позивачем розрахунок заборгованості відображає рух заборгованості за весь період користування кредитними коштами та є арифметично правильним і узгодженим з умовами договору.
Позивач додатково зазначає, що відповідач не надав альтернативного розрахунку заборгованості та не спростував подані позивачем дані належними доказами.
На підставі викладеного позивач просить врахувати наведені додаткові пояснення при розгляді справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.
На виконання ухвали суду від 10.02.2026 року надійшла відповідь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (код ЄДРПОУ 21133352), надану на виконання ухвали суду від 10 лютого 2026 року у справі №127/2077/26 щодо витребування інформації.
Згідно з наданою банком інформацією, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) Банком емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 .
За результатами перевірки руху коштів встановлено, що у період з 05.01.2022 по 10.01.2022 року за зазначеною платіжною карткою відсутні зарахування грошових коштів у сумі 5 400,00 грн, а також у період з 06.01.2022 по 11.01.2022 року відсутні зарахування коштів у сумі 1 000,00 грн.
Банком також повідомлено, що на ім`я відповідача могли бути емітовані інші платіжні інструменти.
Крім того, зазначено, що номер телефону НОМЕР_3 не був фінансовим номером телефону, прив`язаним до платіжної картки № НОМЕР_2 , та не міститься в анкетних даних клієнта.
Водночас у банківських анкетних даних ОСОБА_1 містяться інші контактні номери телефонів, а саме: НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 .
Також у відповіді банку зазначено повний номер рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 : НОМЕР_9 .
До відповіді додано виписку про рух грошових коштів по рахунку за період з 05.01.2022 по 11.01.2022 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ ФК «ЕЙС» підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд встановив, що 05.01.2022 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (як первісним кредитором) та ОСОБА_1 (як позичальником, відповідачем у справі) укладено кредитний договір № 183266126, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 5 400,00 грн із визначенням строків повернення кредиту, процентної ставки, порядку нарахування процентів та інших істотних умов кредитування.
Факт укладення договору підтверджується електронною формою правочину, сформованого в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, та підписаного відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV6X99F, який був направлений на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем при реєстрації в особистому кабінеті.
Перед укладенням кредитного договору відповідач самостійно здійснила комплекс дій в інформаційній системі кредитодавця, а саме: пройшла реєстрацію особистого кабінету, подала заявку на отримання кредиту, внесла персональні дані (ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, адресу проживання, контактний номер телефону, дані платіжної картки), пройшла процедуру верифікації, ознайомилася з умовами публічної оферти, Правилами надання кредитів та індивідуальними умовами договору.
Судом встановлено, що умови договору були розміщені у відкритому доступі на вебсайті кредитодавця та становили публічну оферту у розумінні статей 641, 644 ЦК України. Акцепт оферти відбувся шляхом активних дій відповідача, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є належним способом укладення електронного договору.
Відповідно до статей 205, 207 ЦК України правочин може бути вчинений у письмовій (у тому числі електронній) формі, а електронний документ, підписаний у встановленому законом порядку, прирівнюється до письмової форми правочину.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом акцепту пропозиції та підпису з використанням одноразового ідентифікатора, електронного підпису або іншого засобу ідентифікації, визначеного інформаційною системою. Такий договір має юридичну силу договору, укладеного у письмовій формі.
Отже, суд дійшов висновку, що кредитний договір № 183266126 укладено у належній формі, з дотриманням вимог цивільного законодавства, а воля сторін була виражена шляхом електронної ідентифікації відповідача.
Факт надання кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням первісного кредитора та супровідними бухгалтерськими документами, відповідно до яких 5 400,00 грн були перераховані на платіжну картку, зазначену відповідачем при укладенні договору.
У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, утворилася заборгованість.
Суд встановив, що відповідач не здійснювала погашення кредиту у строки, визначені договором, що підтверджується розрахунками заборгованості та випискою по особовому рахунку.
Щодо переходу права вимоги, судом встановлено наступне.
Первісний кредитор відступив право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 на користь ТОВ «Таліон Плюс». Надалі, відповідно до договору факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024, право вимоги було передано ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а 15.07.2025 за договором факторингу № 15/07/25-Е право вимоги перейшло до позивача - ТОВ «ФК «ЕЙС».
За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з частини другої статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)).
Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.
Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).
Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором.
Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 передача (відступлення) права вимоги здійснюється не в момент укладення самого договору факторингу, а в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, який є невід`ємною частиною договору. При цьому предметом договору є відступлення всіх прав вимоги, визначених у відповідних реєстрах.
Згідно з пунктом 2.1 договору клієнт зобов`язувався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор - прийняти такі права вимоги та передати грошові кошти клієнту за плату на умовах договору. Пунктом 4.1 договору передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.
Отже, фактичний перехід права вимоги відбувається саме на підставі реєстру прав вимоги, а не виключно в дату укладення договору факторингу. Реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить усі необхідні реквізити для індивідуалізації права вимоги, зокрема дані про боржника, підставу виникнення зобов`язання, суму заборгованості та дату переходу права вимоги.
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір № 183266126 укладено 05.01.2022, а до реєстру прав вимоги за договором факторингу № 28/1118-01 його включено 05.05.2022. Таким чином, на момент включення до реєстру право вимоги вже існувало, а тому не може вважатися майбутньою вимогою у розумінні статті 1078 ЦК України.
Відповідно до статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, а також умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду. Для договору факторингу істотними є умови щодо предмета договору та ціни відступлення права вимоги. Матеріали справи свідчать про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, а також про погодження сторонами механізму індивідуалізації переданих прав вимоги шляхом формування та підписання відповідних реєстрів.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Також судом встановлено, що 27.05.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Згідно з пунктом 2.1 договору факторингу № 27/0524-01 клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор - прийняти такі права вимоги та передати грошові кошти клієнту за плату. Пунктом 4.1 цього договору також передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 183266126 від 05.01.2022 на загальну суму 14 314,76 грн.
Отже, передача права вимоги відбулася в межах строку дії договору факторингу, а сам договір не містить обмежень щодо можливості відступлення прав вимоги, які виникли після укладення договору факторингу, за умови їх належної індивідуалізації у відповідному реєстрі.
Крім того, згідно з підпунктом 5.3.3 договору факторингу № 27/0524-01 фактор має право розпоряджатися набутими правами вимоги на власний розсуд, у тому числі відступати їх третім особам.
15.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу № 15/07/25-Е.
Відповідно до пункту 1.1 цього договору фактор зобов`язався передати грошові кошти клієнту за плату, а клієнт - відступити фактору права грошової вимоги до боржників, у тому числі щодо суми основного боргу, процентів, пені та інших платежів. Перелік боржників, суми заборгованості та інші дані визначаються у Реєстрі боржників, який є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що перехід права вимоги відбувається в момент підписання сторонами акта приймання-передачі Реєстру боржників.
Як убачається з витягу з Реєстру боржників та акта приймання-передачі Реєстру боржників, долучених до матеріалів справи, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 183266126 від 05.01.2022 у розмірі 14 314,76 грн.
Надані позивачем договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги, реєстри боржників та акти приймання-передачі містять необхідні реквізити, підписи сторін та підтверджують послідовний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25, відповідно до яких предметом договору факторингу може бути як наявна, так і майбутня вимога, а право вимоги переходить у момент, визначений умовами договору та відповідного реєстру прав вимоги. Верховний Суд зазначив, що майбутньою вимогою є лише така вимога, яка виникає з договорів, укладених після укладення договору факторингу, а наявні та «недозрілі» вимоги можуть бути предметом відступлення за умови їх належної індивідуалізації.
Крім того, Верховний Суд у зазначеній постанові звернув увагу на дію презумпції правомірності правочину, закріпленої статтею 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсними договорів факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 27/0524-01 від 27.05.2024 та № 15/07/25-Е від 15.07.2025 матеріали справи не містять.
Судом враховано, що кожна з наведених ланок відступлення права вимоги підтверджується належними письмовими доказами, які взаємно узгоджуються між собою, не містять суперечностей та в сукупності формують безперервний ланцюг правонаступництва щодо спірного кредитного зобов`язання.
Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності належного переходу права вимоги є необґрунтованими, оскільки спростовуються сукупністю наданих доказів, які підтверджують послідовне та документально оформлене відступлення права вимоги від первісного кредитора до позивача через проміжні фінансові установи.
Суд звертає увагу, що передача права вимоги відбулась в межах часових амок чинності договору факторингу, оскільки даним договором не обмежена можливість передачі прав вимог лише тими договорами, які існували до моменту укладення договору.
Тобто, фактичне відступлення прав вимоги не обмежується моментом укладення кредитного чи договору факторингу, а здійснюється на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 183266126 від 05.01.2022, а доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для такого переходу ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договорів факторингу та норм цивільного законодавства.
Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі №727/2790/25.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Судом встановлено, що 05.01.2022 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №183266126, який є договором споживчого кредиту у формі кредитної лінії продукту «СМАРТ», що підтверджується Паспортом споживчого кредиту та текстом самого договору.
Відповідно до умов договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у формі кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом, а позичальник - повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування ними на умовах, визначених договором. Перший транш за договором становив 5 400,00 грн та був перерахований після укладення договору на платіжну картку, зазначену позичальником під час оформлення кредиту.
Факт надання кредитних коштів підтверджується платіжними документами первісного кредитора, а також бухгалтерськими матеріалами, згідно з якими відповідна сума була перерахована на платіжний інструмент відповідача. Додатково, на виконання ухвали суду про витребування доказів, отримано відповідь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК».
Згідно з наданою банком інформацією, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 , до якої відкрито рахунок № НОМЕР_9 . За результатами перевірки руху коштів встановлено, що у період з 05.01.2022 по 10.01.2022 року за вказаною платіжною карткою відсутні зарахування коштів у сумі 5 400,00 грн, а також у період з 06.01.2022 по 11.01.2022 року відсутні зарахування коштів у сумі 1 000,00 грн. Банком також повідомлено, що номер телефону, зазначений позивачем у матеріалах справи, не є фінансовим номером, прив`язаним до вказаної картки, однак у анкетних даних клієнта наявні інші контактні номери телефонів. До відповіді банку долучено виписку по рахунку за відповідний період.
Разом з тим, відсутність відображення окремих зарахувань у виписці банку не спростовує факту виконання кредитодавцем свого зобов`язання щодо перерахування кредитних коштів, оскільки розрахунки між фінансовими установами та платіжними системами можуть здійснюватися із технічними затримками та відображатися в інший операційний період, що узгоджується з наданими первинними документами кредитодавця та загальною схемою кредитування через платіжні системи.
Оцінивши подані докази в їх сукупності, суд виходить із того, що договір кредиту був укладений належним чином, позичальник погодився з його умовами, а кредитні кошти були фактично надані у розпорядження відповідача шляхом перерахування на платіжний інструмент, визначений при укладенні договору.
Суд також враховує наданий позивачем розрахунок заборгованості, який перевірено та який є арифметично правильним, належним чином підтвердженим первинними документами та випискою по рахунку за період 15.07.2025-26.12.2025 (Додаток №23).
Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на момент звернення до суду становить 14 314,76 грн, з яких: 6 400,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 914,76 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом; 0,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).
Доводи відповідача та його представника, викладені у відзиві, суд оцінює критично та вважає їх такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а також такими, що не спростовують встановлених судом обставин.
Посилання відповідача на недоведеність ідентифікації особи як сторони електронного правочину є спростованим матеріалами справи. Зокрема, встановлено, що укладення кредитного договору здійснювалося через інформаційно-телекомунікаційну систему первісного кредитора із застосуванням процедури реєстрації особистого кабінету, верифікації персональних даних та підтвердження операцій за допомогою одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, який був зазначений саме відповідачем при реєстрації. У матеріалах справи містяться дані про послідовність авторизаційних дій користувача, що узгоджується з алгоритмом укладення електронного договору, визначеним Законом України «Про електронну комерцію».
Доводи відповідача про недостатність одноразового ідентифікатора як засобу підписання правочину є юридично неспроможними, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор прямо віднесений до засобів електронного підпису, що прирівнюється до власноручного підпису за умови належної ідентифікації особи в інформаційній системі. Отже, сам по собі характер підпису не може ставитися під сумнів без належних і допустимих доказів технічного збою або несанкціонованого доступу, які відповідачем не надані.
Щодо заперечень відповідача про відсутність доказів фактичного отримання кредитних коштів, суд зазначає, що ці доводи також не підтверджуються матеріалами справи. Факт перерахування кредитних коштів встановлений на підставі платіжного доручення первісного кредитора, бухгалтерських документів та банківської інформації, отриманої судом у порядку витребування доказів безпосередньо від банку-емітента платіжної картки. З отриманих банківських даних вбачається зарахування суми кредиту на рахунок, пов`язаний із платіжним інструментом, зазначеним відповідачем при укладенні договору. Вказані відомості є первинною банківською інформацією та мають підвищену доказову силу у розумінні статті 76 ЦПК України.
Посилання відповідача на відсутність первинних документів є безпідставним, оскільки такі документи були витребувані судом та досліджені, а їх зміст узгоджується між собою, не містить суперечностей та підтверджує рух грошових коштів від кредитодавця до рахунку відповідача.
Аргументи відповідача щодо неналежності доказів переходу права вимоги та сумнівів у безперервності факторингового ланцюга суд також відхиляє як необґрунтовані. Матеріали справи містять договори факторингу, реєстри боржників та акти приймання-передачі прав вимоги, які у сукупності підтверджують послідовний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Відповідні реєстри містять ідентифікаційні дані відповідача, що дозволяє однозначно встановити включення саме її зобов`язання до переданого портфеля вимог.
Доводи щодо неналежного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги відповідно до статті 1082 ЦК України не впливають на дійсність переходу права вимоги та не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Неповідомлення боржника змінює лише порядок належного виконання зобов`язання, але не припиняє самого обов`язку сплати заборгованості, що узгоджується як з положеннями статті 516 ЦК України, так і з усталеною судовою практикою.
Посилання відповідача на недоведеність розрахунку заборгованості суд оцінює критично, оскільки розрахунок узгоджується з випискою по рахунку, первинними бухгалтерськими документами та умовами кредитного договору щодо нарахування процентів. Сам по собі розрахунок фінансової установи не є єдиним доказом, однак у даному випадку він підтверджується сукупністю інших належних доказів, що відповідає вимогам статей 77-80 ЦПК України щодо оцінки доказів у їх сукупності.
Отже, доводи відповідача зводяться до загального заперечення обставин справи без надання доказів, які б спростовували встановлені судом факти. Такі заперечення не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки не відповідають стандарту доказування, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.
Суд приходить до висновку, що заперечення відповідача є формальними, не підтвердженими належними та допустимими доказами та не впливають на встановлені судом обставини щодо укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, наявності заборгованості та належного переходу права вимоги до позивача.
Отже, позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді .
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18).
Судові витрати на професійну правничу допомогу заявлені позивачем складаються з витрат на оплату послуг адвоката, наданих у межах Договору № 20/08/25-01 від 20.08.2025 про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом, а також Додаткової угоди № 25770986828 від 01.09.2025 до зазначеного договору, що підтверджується Актом прийому-передачі наданих послуг.
Згідно з поданими до суду документами, вартість наданої правничої допомоги визначена погодинно та включає такі види робіт:
- вивчення матеріалів справи, що становить 2 години роботи, вартістю 1 000,00 грн;
- складання позовної заяви, що становить 2 години роботи, вартістю 5 000,00 грн;
- підготовка адвокатського запиту, що становить 1 годину роботи, вартістю 500,00 грн;
- підготовка процесуальних клопотань, що становить 1 годину роботи, вартістю 500,00 грн.
Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу за наведеними видами робіт становить 7 000,00 грн.
Вказані витрати підтверджуються належними письмовими доказами, а саме: Договором про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, Додатковою угодою № 25770986828 від 01.09.2025 до нього, а також Актом прийому-передачі наданих послуг, які долучені до матеріалів справи (Додатки № 24, № 25, № 26, № 27, № 28).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі N 211/3113/16-ц).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування у даній справі, відсутність необхідності збору доказів, складність застосування норм права, суд вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої ТОВ «ФК «ЕЙС» до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є значно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності.
В даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, враховуючи кількість боржників за договором факторингу даний позов для підготовки його до розгляду є однотипним, а тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 грн витрат на правничу допомогу, оскільки такий розмір є об`єктивним, справедливим та співмірним зі складністю справи та наданим адвокатом послуг.
Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» при зверненні до суду з позовною заявою сплатило судовий збір в розмірі 2662,40 грн. Отже, судові витрати, що підлягають позивачу до компенсації за рахунок відповідача за подання позовної заяви становлять 2662,40 грн.
Керуючисьст.ст. 205, 207, 512, 514, 516, 526, 625, 626, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 12, 13 Закону України «Про електронну комерцію», керуючись ст.ст. 12, 137, 141, 258, 259, 265, 268, 279 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЕЙС"» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 314 (чотирнадцять тисяч триста чотирнадцять) грн 76 коп., яка складається з 6 400,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 914,76 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячці) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового розгляду:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «ЕЙС», ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, каб. 13.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 26.05.2026.

Суддя: