Постанова
Іменем України 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 711/1408/21
провадження № 51-1049км26 

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника  ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2026 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК). 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік із покладанням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Стягнуто з нього на користь держави витрати на залучення експертів, проведення комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи в розмірі 2615,2 грн і судової автотехнічної експертизи в розмірі 2745,76 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Як установив суд у вироку, ОСОБА_7 31 січня 2021 року близько 17:40, керуючи автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по бульв. Шевченка, зі сторони вул. Добровольського в напрямку вулиці Чехова, на регульованому перехресті з вул. Кобзарською в м. Черкаси, порушуючи вимоги пунктів 2.3.б), 12.3 Правил дорожнього руху, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, в момент виникнення небезпеки для його руху у вигляді появи на проїзній частині пішохода, якого він об`єктивно спроможній був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух керованого ним транспортного засобу і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який порушуючи пункти 4.9, 8.7.3.е) Правил дорожнього руху, перетинав проїзну частину бульв. Шевченка в межах пішохідного переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля на червоний сигнал світлофора, що забороняє рух.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішоходу ОСОБА_8 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до його смерті.

Порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 2.3 б). 12.3 Правил дорожнього руху перебувають у причинному зв`язку з виникненням ДТП і наслідками у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_8 .

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 20 січня 2026 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій стосовно ОСОБА_7 , вважає, що вони прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тому просить скасувати ці рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 

Захисник вважає, що сукупність доказів, які суди попередніх інстанцій проаналізували й поклали в основу своїх рішень, не доводить винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ДТП.

Суд першої інстанції необ`єктивно встановив обставини кримінального провадження, належно не оцінив доказів у справі, у свою чергу апеляційний суд не усунув недоліків судового розгляду місцевого суду, при цьому не дотримався положень ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не дав відповідей на основні аргументи сторони захисту. 

Суди, на думку автора скарги, ухвалюючи рішення, діяли всупереч вимогам процесуального закону щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення (ст. 370 КПК) та оцінили докази з порушенням приписів 
статей 85-89, 94 цього Кодексу. 

Зокрема, захисник акцентує на тому, що поза увагою судів залишилися такі недоліки досудового розслідування та інші факти:

- слідчий самостійно і неправильно визначив момент виникнення небезпеки для водія транспортного засобу, оскільки, призначаючи експертизи у справі, він орієнтував експертів на те, що моментом виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_7 є момент виходу пішохода ОСОБА_8 на проїжджу частину, при цьому неспростованими залишилися доводи захисту про те, що засуджений виявив небезпеку для руху керованого ним транспортного засобу після того, як пішохід пройшов 1-2 кроки по проїжджій частині і не враховано малопомітності пішохода;

- експертизи від 23 та 25 лютого 2021 року проведені на досудовому розслідуванні з урахуванням покадрового перегляду відеозапису з відеореєстратора автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , що, на думку захисту, є неправильним, оскільки, порівняно з реєстратором, на сприйняття людським оком впливає низька факторів під час керування автомобілем, а також те, що реєстратор був розміщений під лобовим склом, на відміну від розташування водія. Крім того, у вказаних висновках є недостовірні дані про час реакції водія 1 с, що є хибним, адже за основу, згідно з методичними рекомендаціями, необхідно брати 1,2 с з урахуванням обстановки на місці події, зокрема погодних умов, мокрого асфальтобетонного покриття, стану транспортного засобу, темної пори доби, неконтрастного забарвлення пішохода, наявного освітлення перехрестя, що направлено не на пішохідний перехід, у зв`язку з чим пішохід перебуває в тіні за освітленням, наявності на фоні рекламних щитів інших темних об`єктів (дерев і стовпів), які були однотипними за формою з пішоходом;

- не спростовано доводів сторони захисту про те, що методичні рекомендації, якими керувалися експерти, не стосуються предмета експертиз, а належать до порядку визначення дальності видимості конкретної перешкоди шляхом проведення слідчого експерименту, на якому перешкода може бути чітко визначена з місця водія за характерними ознаками;

- на дослідженому судами відеозаписі з відеореєстратора чітко не видно моменту виходу пішохода на проїжджу частину, однак будь-якої оцінки цьому факту не дано; 

- суд не оцінив доводів сторони захисту з точки зору взаємозв`язку дій водія та порушень пунктів 10.1., 12.3 Правил дорожнього руху з урахуванням методичних рекомендацій щодо проведення автотехнічної експертизи в частині чіткого розпізнавання та об`єктивної можливості виявити перешкоду;

- фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року є недопустимим доказом, оскільки у ньому зазначено, що фотографування відбулося з робочого місця водія, втім, вказане не відповідає дійсності, адже, під час порівняння фотознімкі слідчих експериментів від 24 лютого 2021 року та від 22 лютого 2024 року видно, що вони в першу дату вони зроблені не з місця водія, а в іншу - з місця водія, з якого видно панель приладів. Крім того, у першому протоколі, слідчий робив знімок, перебуваючи на відстані не 45,8 м до місця зіткнення, до того ж за фактичними даними протоколу слідчого експерименту від 22 лютого 2024 року зображення до місця зіткнення з пішоходом було виконано з відстані 40 м, яка є меншою за відстань 45,8 метрів. Звертає увагу, що тривалість слідчого експерименту 24 лютого 2021 року 40 хвилин не відповідає дійсності, оскільки комплекс проведених дій свідчить, що він тривав значно довше. Поряд із цим вказана слідча дія виконана за відсутності ОСОБА_7 , що суперечить судовій практиці, викладеній у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2024 року (справа № 752/10146/19), де зазначено, що слідчий експеримент повинен проводитися за участю саме обвинуваченого;

- суди належним чином не оцінили фактичних даних протоколу слідчого експерименту від 22 лютого 2024 року, проведеного за клопотанням сторони захисту, та висновку експерта, складеного за результатами вказаної слідчої дії. 

Водночас захисник просить врахувати практику Верховного Суду, викладену у постановах: від 14 вересня 2023 року (справа № 570/1890/21), згідно з якою причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити. Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути наслідків; від 12 грудня 
2024 року (справа № 752/10146/19), де зазначено, що під час слідчого експерименту, проведеного за участю свідка, не враховано можливості побачити потерпілого за вихідних даних, на яких ґрунтувався слідчий експеримент.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні

Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор не підтримав доводів, наведених у касаційній скарзі, просив Суд судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, позицію засудженого та думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За ч. 2 цієї статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження, на що посилається у скарзі захисник. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

З огляду на це Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких сторона захисту оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, викладаючи власну версію подій, оскільки по суті вони стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження установлено, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, з яким погодився апеляційний суд, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК і ґрунтується на з`ясованих обставинах кримінального провадження, підтверджених доказами, які суд безпосередньо дослідив та оцінивз урахуванням положень статей 85, 86, 88, 91, 94 цього Кодексу. Вирок суду відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК.

Доводи захисника в сукупності зводяться до відсутності доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, однак такі доводи були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які умотивовано їх відхилили, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

За результатами касаційного перегляду кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги захисника не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, за клопотанням сторони захисту повторно дослідивши докази у справі, встановив, що сукупність досліджених доказів вказує на недотримання засудженим Правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Зокрема, керуючи автомобілем, засуджений не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, об`єктивно спроможний був виявити на проїзній частині пішохода, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, але продовжив рух керованого ним транспортного засобу та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 .

Так, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні ДТП за встановлених обставин, суди попередніх інстанцій врахували його показання, згідно з якими він спочатку визнав свою винуватість повністю, а з годом - частково та пояснив, що 31 січня 2021 року, рухаючись на своєму автомобілі зі швидкістю 45-50 км/год, під`їжджаючи до перехрестя, орієнтовно за 30-35 м помітив постать, яка виникла на дорозі, швидко зреагував, застосувавши екстрене гальмування, у цей час для нього світився зелений сигнал світлофора, а для пішохода - червоний. Контакт із потерпілим відбувся майже по центру автомобіля, можливо ближче до лівої водійської сторони. Він не бачив, як пішохід вийшов на проїзну частину, а виявив його вже на дорозі. Потім змінив свою позицію щодо визнання провини та просив його виправдати.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції засуджений визнав факт ДТП, однак зазначив, що в цьому немає його вини.

В основу своїх висновків, викладених у рішеннях, щодо винуватості ОСОБА_7 суди поклали низку письмових доказів, зокрема фактичні дані, які містяться:

- у протоколі огляду місця події від 31 січня 2021 року з фототаблицею та схемою ДТП;

- висновку судово-медичної експертизи від 03 лютого 2021 року № 03-01/150, згідно з якими у потерпілого ОСОБА_9 виявлено численні тілесні ушкодження, які утворилися прижиттєво, незадовго до настання його смерті, їх характер та масивність травматичних змін, локалізація їх на різних анатомічних ділянках тіла вказують на наявність ознак загального струсу тіла (у вигляді крововиливів у зв`язково-фіксуючий апарат внутрішніх органів) і в сукупності на те, що в цьому випадку мала місце транспортна травма. Смерть потерпілого настала внаслідок сполученої травми голови, тулуба та кінцівок із чисельними переломами кісток скелета й ушкодженнями внутрішніх органів. Між сполученою травмою голови, тулуба та кінцівок існує прямий причинний зв`язок;

- протоколі огляду предмета - флешносія SP microSD 32 GB від 01 лютого 2021 року, відповідно до якого здійснено перегляд запису з відеореєстратора, встановленого в салоні автомобіля CHEVROLET LACETTI, яким керував ОСОБА_7 . На записі зафіксовано рух автомобіля, що, перетнувши перехрестя на зелений сигнал світлофора, скоїв наїзд на пішохода, який перетинав дорогу на червоний сигнал світлофора в межах пішохідного переходу по зебрі справа наліво відносно напрямку руху автомобіля;

- висновку судової експертизи технічного стану автомобіля від 05 лютого 2021 року № СЕ-19/124/21/1559-ІТ, за даними якого до моменту ДТП деталі рульового керування, ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , були в працездатному стані. Також встановлено, що гальмові диски передньої і задньої осей автомобіля не відповідають вимогам підприємства виробника, а тому згідно з вимогами п. 31.4.1. а) Правил дорожнього руху експлуатація транспортного засобу заборонялася;

- висновку експерта від 23 лютого 2021 року № КСЕ-19/124-21/2070, згідно з яким час (Tn), що минув з моменту виходу пішохода ОСОБА_8 на проїзну частину до моменту наїзду на нього автомобілем під керуванням ОСОБА_7 , становив близько 3,3 с. Для оцінки дій пішоходів спеціальних пізнань у галузі автотехнічних досліджень (спеціальних технічних знань) непотрібно, тому слідчий або суд у змозі самостійно оцінити дії пішохода ОСОБА_8 відповідно до вимог розд. 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху.

У дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, водій автомобіля 
ОСОБА_7 повинен був діяти згідно приписами п. 12.3 Правил дорожнього руху. Тобто в момент виникнення небезпеки для руху він мав технічну можливість одноособовими діями уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця події.

У дорожній обстановці, яка склалася на момент події, причинний зв`язок із виникненням ДТП, з технічної точки зору, полягав у невжитті водієм автомобіля ОСОБА_7 заходів до зменшення швидкості руху керованого автомобіля аж до його зупинки в умовах місця події;

- протоколі слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року, згідно з яким у момент виходу пішохода ОСОБА_8 автомобіль під керування ОСОБА_7 перебував на відстані 45,8 м до місця наїзду на пішохода;

- висновку експерта від 25 лютого 2021 року № СТ/13Е-21, за даними якого в дорожній обстановці, що склалася на момент події, водій автомобіля ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху і в момент виникнення небезпеки для руху водій мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.

У дорожній обстановці, що склалася на момент події, у діях водія автомобіля ОСОБА_7 вбачаються невідповідності положенням п. 12.3 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням ДТП, перешкод технічного характеру для виконанні вимог вказаної норми, згідно з наданими на дослідження матеріалами, не мав.

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Апеляційний суд визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що фактичні дані висновків експертиз від 23 лютого 2021 року № КСЕ-19/124-21/2070 та від 25 лютого 2021 року №СТ/13У-21 є неналежними і недопустимими доказами, оскільки слідчий неправильно визначив момент виникнення небезпеки для руху водія, а саме небезпека виникла, коли пішохід ОСОБА_8 вийшов на проїжджу частину.

Так, встановлено, що під час проведенні судової комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 23 лютого 2021 року, крім моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_7 , експерт врахував час пригоди - темна пора доби, похмура погода, без опадів, дорожнє покриття - асфальтобетонне, вологе та технічний стан автомобіля і констатував, що час з моменту виходу пішохода ОСОБА_8 на проїзну частину до моменту наїзду на нього автомобілем під керуванням ОСОБА_7 становив близько 3,3 с. Засуджений мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода в дорожній обстановці, яка склалася в умовах місця події, шляхом застосування екстреного гальмування (п. 12.3 Правил дорожнього руху) з метою уникнути наїзду. На момент події, причинний зв`язок із виникненням ДТП, з технічної точки зору, мало не вжиття водієм автомобіля ОСОБА_7 заходів до зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до його зупинки в умовах місця події.

У свою чергу під час проведення автотехнічної експертизи від 25 лютого 2021 року експерт врахував дані часу руху потерпілого 3,3 с та фактичні дані слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року, згідно з якими пішохода, який виходить на проїзну частину, добре видно з робочого місця водія автомобіля під керуванням ОСОБА_7 на відстані 45,8 м, а на відстані 73 м силует пішохода починає зникати і зливається з елементами проїзної частини.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що в ході проведення вказаних експертиз враховано сукупність вихідних даних для встановлення істини у справі, що свідчить про їх вмотивованість.

Доводи захисту про те, що фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року є недопустимим доказом, оскільки слідча дія проведена без участі ОСОБА_7 і фотографування робилося не з робочого місця водія та на відстані 45,8м до місця зіткнення, апеляційний суд визнав безпідставними.

З фактичних даних протоколу вказаної слідчої дії видно, що вона проведена слідчим з урахуванням фактичних даних висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 23 лютого 2021 року № КСЕ-19/124-21/2070 і показань ОСОБА_7 , за її результатами складено план-схему і встановлено, що в момент виходу пішохода автомобіль під керуванням засудженого перебував на відстані 45,8 м до місця наїзду.

Ця слідча дія проведена за участю понятих, про що свідчать їхні підписи в протоколі, будь-яких заяв, зауважень не надходило. Слідчий експеримент проводився з дотриманням вимог статей 104, 223, 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, суд врахував показання допитаних судом першої інстанції експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Так, експерт ОСОБА_10 , який виконував комплексну фототехнічну та автотехнічну експертизу від 23 лютого 2021 року №КСЕ-19/124-21/2070, підтвердив її результати та повідомив, що у висновку зазначено момент виходу пішохода на проїзну частину і момент контактування з автомобілем, враховуючи методичні рекомендації, вказаний у висновку час реакції водія 1 с. В експертизі зазначив, що з моменту виходу пішохода на проїжджу частину і до моменту наїзду на нього автомобілем минуло 3,3 с. Розрахунками за формулою встановлено, що відстань, на якій автомобіль перебував від місця наїзду в момент виходу пішохода, становила 46 м. Видимість пішохода встановлюється слідчим експериментом. Враховано, що реакція водія дорівнювала 1 с. Цей коефіцієнт можна змінювати з огляду на типовість або нетиповість ситуації під час ДТП. Ситуації, яка склалася, була типовою, а тому для розрахунку взято коефіцієнт 1 с - це реакція водія на небезпеку для подальшого руху.

Експерт ОСОБА_11 , який виконував судову - автотехнічну експертизу від 25 лютого 2021 року, підтвердив її висновки та повідомив, що вихідних даних, наданих слідчим, йому було достатньо для дослідження. Зазначив, що перед початком руху водій, згідно з Правилами дорожнього руху, повинен пристосувати своє місце так, щоб йому нічого не заважало, було все видно і зручно. Розрахунки він проводив самостійно за відповідною формулою. Щодо реакції водія з урахуванням формули, та час реакції водія береться згідно з методичними рекомендаціями з таблиці (література № 2 Суворов), може бути зменшена чи сбільшена, експерт оцінює сам кожну конкретну ситуацію: або збільшує, або зменшує, за умови якщо це необхідно і дорожня обстановка до цього спонукає. Якщо дорожня обстановка до цього не спонукає, то експерт бере з типових або нетипових ситуацій. Часом реакції у цій ситуації визначено 1 с. у зв`язку з тим, що за фактичними даними слідчого експерименту пішохода, який виходить на проїзну частину, добре видно з робочого місця водія автомобіля під керуванням ОСОБА_7 на відстані 45,8 м, а на відстані 73 м силует пішохода починає зникати і зливається з елементами проїзної частини, тобто водій, який це означає, водій який під`їжджає до цього регульованого переходу, бачить, що пішохід наближається на переходу і починає виходити на заборонений сигнал світлофора. Це означає, що об`єкт, який перебуває в полі зору водія постійно, може становити небезпеку, тобто водій попереджений, що ця небезпека з`явиться. Час, який минув з моменту виходу пішохода на проїзну частину до моменту наїзду на нього автомобіля, становив приблизно 3,3 с.

Крім того, вказані експерти показали, що момент виникнення небезпеки був визначений відповідно до методології правильності визначення моментів виникнення небезпеки для руху і він є можливим для використання та дослідження технічної можливості водія уникнути зіткнення в разі небезпеки.

Показання експертів суди визнали достатньо повними й послідовними, а тому фактичні дані проведених ними експертиз є належними та допустимими доказами, які ґрунтуються на всебічному дослідженні з урахуванням чинних методик їх проведення і зроблені на підставі тих вихідних даних та обставин, які наближені до моменту ДТП. 

Поряд із цим суди оцінили фактичні дані додаткової судової автотехнічної експертизи від 14 червня 2024 року № 247/24-23, проведеної за клопотанням сторони захисту з урахуванням здійсненого в суді першої інстанції за ініціативи захисту слідчого експерименту від 22 лютого 2024 року за участю ОСОБА_7 , згідно з якого на відстані видимості пішохода 40 м водій автомобіля ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в умовах місця події за умови уповільнення автомобіля 5,9 м/с та не мав технічної можливості уникнути наїзду на нього шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в умовах місця події за умови уповільнення автомобіля 3,9 м/с.

Апеляційний суд критично оцінив фактичні дані вказаного висновку, оскільки вони суперечать матеріалам кримінального провадження та не узгоджуються з висновками первинних експертиз. При цьому суд взяв до уваги, що додаткова експертиза проведена більше ніж через три роки після ДТП з урахуванням додатково отриманих вихідних даних під час додаткового слідчого експерименту проведеного 22 лютого 2024 року за клопотанням сторони захисту, за участю засудженого. Також експерт у висновку спирається лише на вихідні дані ДТП, повідомлені стороною захисту, які завідомо вказували на його невинуватість при видимості до місця зіткнення 40 метрів. Водночас згідно з фактичними даними протоколу слідчого експерименту від 22 лютого 2024 року експериментальним шляхом встановлено, що об`єктивна можливість виявити пішохода з робочого місця водія з`являється під час розташування автомобіля на відстані 45,5 м від його передньої частини до встановленого місця наїзду на пішохода, а пішохід у цей час був на відстані 4,9 м до встановленого місця наїзду на нього. У свою чергу на вимогу захисника у протоколі зазначеної слідчої дії вказано, що водій побачив пішохода на відстані 40 м до встановленого місця наїзду. 

Доводи захисника про те, що водій здатен виявити небезпеку для руху значно пізніше, ніж це може зробити експерт під час покадрового перегляду запису з відеореєстратора, а ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, виявив небезпеку для руху після того, як пішохід пройшов 1-2 кроки по проїжджій частині, є неспроможними, оскільки такі твердження спростовуються сукупністю досліджених доказів, згідно з якими встановлено, що потерпілого, який виходить на проїзну частину і починає рухатися по пішохідному переходу, добре видно з місця водія на відстані 45,8 м, а з відстані 73 м силует потерпілого зникає та зливається з елементами проїзної частини. Тобто водій ОСОБА_7 , під`їжджаючи до регульованого переходу, бачив, що наближається пішохід, який виходить на заборонений сигнал світлофора, і ця ситуація може скласти небезпеку, проявивши неуважність, не вжив заходів для зменшення швидкості шляхом застосування екстреного гальмування. 

Апеляційний суд також взяв до уваги, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, водій, який керує ним, несе відповідальність за шкоду, завдану його діями; під час керування водій повинен бути максимально уважним, слідкувати за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміни, щоб запобігти ДТП. Також суд врахував, що ДТП за участю засудженого сталася в населеному пункті, на пішохідному переході, у темну пору доби, тому водій мав бути максимально уважним і слідкувати за зміною обстановки. Незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_7 зобов`язаний був виконати вимоги п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. У цьому випадку вихід пішохода на проїзну частину на заборонений сигнал світлофора, що створює небезпеку, не звільняє ОСОБА_7 від виконання Правил дорожнього руху.

Таким чином, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій провели ретельну перевірку посилань сторони захисту на недоведеність вчинення засудженим інкримінованого йому кримінального правопорушення та спростували їх низкою доказів, здобутих і належно оцінених з точки зору достатності та взаємозв`язку. Досліджені судами докази в сукупності достатньою мірою підтверджують фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, викладені під час формулювання обвинувачення, а доводи захисника про протилежне є непереконливими.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду належно умотивовані й обґрунтовані, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, приймаючи рішення. 

У касаційній скарзі захисник посилається на практику Верховного Суду, однак, дослідивши вказані судові рішення, колегія суддів встановила, що викладені в них висновки є нерелевантними, до обставин цього кримінального провадження. 

Даних, які свідчать, що місцевий та апеляційний суди, оцінюючи докази, допустили істотні порушення процесуального закону, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено, і таких безумовних обставин не наводить сторона захисту в касаційній скарзі. 

Інші доводи захисника стосовно переоцінки фактичних обставин події, повноти дослідження доказів та їх достовірності Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК. 

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні, не спростовують висновків судів про доведеність винуватості та не впливають на законність оскаржуваних рішень.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 

ухвалив: 

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2026 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3