Справа № 161/25077/25 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/643/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Трикош Н. І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на ті обставини, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2021 року з відповідача  ОСОБА_3 на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4000 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Вказувала, що з часу прийняття вищезазначеного рішення суду матеріальний стан відповідача покращився, з січня 2023 року по даний час останній проживає і працює в США, його власний автомобіль з 2017 року знаходиться в оренді на території України. 
Крім того зазначала, що її матеріальний стан погіршився у зв`язку із втратою постійного місця роботи. Разом з тим, її витрати на харчування, оздоровлення, навчання та дозвілля дітей зросли, а тому визначений судом розмір аліментів є недостатнім для забезпечення їхніх базових потреб.
Враховуючи наведені обставини, позивач просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, який було встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2021 року, з 4000 грн щомісячно на 1/3 частку заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2026 року позов задоволено. 
Змінено спосіб стягуваних аліментів, визначених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2021 року, та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 1211 грн 20 коп. судового збору.
В поданій апеляційній скарзі представник відповідача  ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом під час ухвалення рішення про зміну способу стягнення аліментів не було враховано тієї обставини, що матеріальний стан відповідача не покращився, офіційного доходу в Україні після 2019 року він не отримував та на даний час перебуває за кордоном в пошуках постійної роботи. Крім того, останній добровільно перераховує грошові кошти на утримання дітей, надсилає посилки з одягом і продуктами та сплачує житлово-комунальні послуги, які надаються позивачу з дітьми за місцем їх проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача  ОСОБА_1  – ОСОБА_8 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права, просила залишити його без змін, а подану представником відповідача апеляційну скаргу без задоволення. Також представником позивача було заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи як право позивача ставити таку вимогу, так і обов`язок відповідача надавати дітям належне матеріальне утримання, вважав його обґрунтованим та доведеним.
Встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , виданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (а. с. 9, 10 том 1). 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2021 року вирішено стягувати з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 24 вересня 2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Із записів трудової книжки позивача ОСОБА_1 , копія якої приєднана до матеріалів справи, вбачається, що остання 30 серпня 2024 року була звільнена з посади вчителя математики за власним бажанням та з вересня 2024 року по грудень 2024 року отримувала виплату допомоги по безробіттю (а. с. 37, 38 том 1).
Також встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії розрахунку заборгованості станом на 24 листопада 2025 року заборгованість відповідача ОСОБА_3 по сплаті аліментів за виконавчим листом № 171/17090/21, виданим 15 листопада 2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, становить 200 934 грн (а. с. 39-41 том 1).
З приєднаної до матеріалів справи копії нотаріально посвідченого перекладу з англійської мови на українську мову довідки з соціальної служби Департаменту соціального забезпечення та охорони здоров`я штату Вашингтон від 11 грудня 2025 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з 19 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року отримував допомогу біженцям та основну продовольчу допомогу (а. с. 207 том 1).
Також з долучених до матеріалів справи письмових доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово, в період з червня 2023 року по грудень 2025 року, здійснював перекази грошових коштів на рахунок позивача ОСОБА_1 в сумах: 25050 грн, 5025,13 грн, 5025,13 грн, 2010,05 грн, 1507,54 грн, 1005,03 грн, 2010,05 грн, 2010,05 грн, 2010,05 грн, 21050 грн, 2010,05 грн, 6000 грн, 17550 грн, 2000 грн, 7900 грн, із зазначенням призначень платежів: на одяг дітям, харчування, змагання, школу і т. п. (а. с. 66-74 том 1).
Крім того, наявними в матеріалах справи копіями митних декларацій, квитанцій з магазинів та квитанцій про оплату комунальних послуг підтверджуються ті обставини, що відповідач неодноразово направляв з США в Україну на ім`я позивача ОСОБА_1 посилки з одягом та продуктами та оплачував комунальні послуги за житло, в якому проживає позивач разом з дітьми (а. с. 86-197 том 1).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В силу ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Так, ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. 
Відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).
Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. ст. 181, 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи слідує, що позивач  ОСОБА_1 , в силу вимог ст. 81 ЦПК України, під час розгляду справи в суді першої інстанції довела та надала належні й допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що її матеріальний стан погіршився, оскільки вона втратила постійну роботу, а отже і можливість забезпечувати неповнолітніх дітей, які проживають з нею, необхідними матеріальними благами в повній мірі.
Даючи правову оцінку зазначеним вище обставинам, апеляційний суд враховує, що з віком потреби дітей зростають, і це, в свою чергу, потребує збільшення витрат, зокрема, з боку матері, з якою вони проживають, на їх утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, що є загальновідомими фактами, які не потребують доказування.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому отримання аліментів в більшому розмірі ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку є безумовним правом дитини, визначеним законом, яке захищається в судовому порядку саме в її інтересах.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Отже, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми в розмірі 4000 грн, що стягуються з відповідача  ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і надалі їх стягувати в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття.
Таким чином, на думку колегії суддів, визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим, а також таким, що відповідає потребам неповнолітніх дітей.
Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, обставини, на які покликається представник відповідача в апеляційній скарзі, враховані судом при визначенні розміру аліментів. Отже, такі доводи є власним тлумаченням відповідачем чинного законодавства та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи. Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування оскаржуваного рішення, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам у справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Крім того, у суді апеляційної інстанції представник позивача  ОСОБА_1  – ОСОБА_8 заявила клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених останньою за надання професійної правничої допомоги в апеляційному суді, в розмірі 4000 грн.
Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені.
Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача Лук`янчук В. С. діє на підставі ордера серії ВК № 1200111 від 20 квітня 2026 року на представництво інтересів  ОСОБА_1  у Волинському апеляційному суді та Договору про надання правничої допомоги № 26-01/19 від 20 січня 2026 року (а. с. 35, 38 том 2).
Подана представником позивача копія розрахунку № 2 суми гонорару адвокатського бюро за надану правничу допомогу, згідно вищевказаного договору, від 20 квітня 2026 року містить опис послуг адвоката з кількістю витраченого часу та вартістю наданих послуг, а саме: підготовка процесуальних документів (відзиву на апеляційну скаргу) – 3000 грн за 3 год. витраченого адвокатом часу (ставка за годину – 1000 грн), представництво інтересів в суді (в тому числі участь в судових засіданнях) – 1 год. витраченого адвокатом часу. Копією рахунку про оплату № 2/26 від 20 квітня 2026 року підтверджується оплата цих послуг позивачем в сумі 4000 грн (а. с. 39-40 том 2).
Колегія суддів зазначає, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 04 травня 2026 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача  ОСОБА_1  – ОСОБА_8 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та остання не брала участь в жодному судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а отже, витрати в розмірі 1000 грн, оплачені позивачем за здійснення таких послуг адвокатом, не підлягають стягненню, оскільки є необгрутованими.
Таким чином, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд, враховуючи критерії реальності витрат за надані правничі послуги адвокатом (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, обсяг наданих правничих послуг, а також відсутність заперечень відповідача та його представника щодо заявленого до стягнення їх розміру, дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача розмірі 3000 грн.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді